Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Film šokira že na začetku – saj se začne, kakor namiguje naslov, z izjemno eksplicitnim domačim porno videom
Minuli konec tedna se je zaključil 71. berlinski filmski festival, ki je tokrat potekal izključno na spletu, organizatorji pa v juniju načrtujejo še poseben dogodek v živo. Žirija, ki so jo sestavljale tri dobitnice in trije dobitniki zlatih medvedov na prejšnjih izdajah festivala, Ildikó Enyedi, Nadav Lapid, Adina Pintilie, Mohammad Rasoulof , Gianfranco Rossi in Jasmila Žbanić, je glavno nagrado, zlatega medveda, prisodila filmu Nesrečno nabijanje ali odštekani porno romunskega cineasta Raduja Judeja.
Nesrečno nabijanje ali odštekani porno je film, ki šokira že na začetku – saj se začne, kakor namiguje naslov, z izjemno eksplicitnim domačim porno videom. V njem nastopata moški in ženska, ki nosi najprej masko, potem lasuljo: gre za junakinjo filma, kot bomo izvedeli pozneje, učiteljico, ki se potem, ko njen mož posnetek prenese na splet, znajde na zatožni klopi pred besnimi starši, ki se prepirajo o tem, ali je sploh še lahko učiteljica, in škodoželjno analizirajo njen domači porno. Jude je film zasnoval že pred epidemijo, nato pa ga je prilagodil novim razmeram: v filmu tako igralci in igralke nosijo maske, Bukarešta, po ulicah katere hodi učiteljica Emi, pa je polna oglasov za dogodke, ki se niso nikdar zgodili, predvsem pa oglasnih plakatov s seksualiziranimi, skoraj povsem golimi telesi, na katerih se kamera večkrat pomudi, in tako napove satirični ton Judejevega filma, ki je kritičen do hinavščine in lažne pravičniškosti sodobne družbe, ki je sicer lastna obscenost in nasilnost ne motita. V polurnem kolažu romunske zgodovine, ki je umeščen v film, kritiki ne uide nihče: Jude najde nešteto primerov včasih folklornega rasizma, antisemitizma, seksizma, spolnih zlorab, korupcije v času komunizma ter sodelovanja s fašisti in sokrivde za holokavst, ki je tudi sicer pogosta tema v njegovih filmih. Radu Jude:
Rečemo jim temačna obdobja zgodovine. Zakaj temačna? Ne le zato, ker so krvava in nasilna, ampak tudi zato, ker jih je nekdo pred nami skrival. Moji filmi so neke vrste upor proti temu skrivanju. Zakaj nam v srednji šoli ali še prej ni nihče povedal, da smo zasužnjili Rome? Zakaj ni nihče govoril o holokavstu? Nisem vedel za holokavst. V Romuniji se z menoj o tem ni nihče pogovarjal. Mislim, da sem bil star šele 17 ali 18 let, ko sem prebral prve zgodovinske knjige – iskrene zgodovinske knjige – o tridesetih in štiridesetih letih prejšnjega stoletja. Odprl se mi je povsem nov pogled na svet. Seveda sem nekaj vedel o Securitate in zločinih komunističnega režima. V njem sem sam živel do dvanajstega leta, nekaj sem že razumel. Kaj se je dogajalo pred tem, pa nisem vedel. Moji filmi so odziv na to nevednost. Če bi v Romuniji obstajalo že 100 filmov o holokavstu, ne bi snemal novih. Ljudje me še vedno obtožujejo: »Še en film o holokavstu! Koliko jih je že bilo, Schindlerjev seznam … .« Rečem, že, ampak koliko ste jih pa videli o tem, kako je imela prste vmes tudi Romunija? Nobenega, ker jih ni! Ljudje pa se še kar pritožujejo, da imamo že preveč filmov o holokavstu.
Nesrečno nabijanje ali odštekani porno je sicer delno osnovan na resničnih dogodkih.
Temelji na zgodbi učiteljice, ki je z možem posnela porno in ga prenesla na neko spletno stran za amatersko pornografijo. Poudarek ni na tem, ampak na posledicah, ki jih ima to za učiteljičino življenje. Kaj posnetek, kot je domači porno v digitalnem svetu, pomeni za družbeno tkivo, za družbeno pojmovanje morale? Kakšno je razmerje med telesom neke osebe, videom in širšo družbo? To obravnavam na komičen način, in z veliko montažnimi tehnikami, a v osnovi gre za satiro. Recimo, da je to seks komedija.
V filmu je združenih veliko različnih vizualnih estetik: od spletnih posnetkov do realizma in videoeseja. Radu Jude:
V zadnjih letih delam tako, da ne pišem več scenarijev, ampak si delam zapiske. Veliko zapiskov o stvareh, ki me zanimajo. Na neki točki jih je toliko, da lahko postanejo zgodba scenarija, kolaž, vizualni esej. Moji filmi so nekakšni hibridi, ker niso to, kar si po navadi zamišljamo, ko rečemo celovečerni igrani film, niti, čemur rečemo televizijski ali dokumentarni film. Zanimajo me možnosti filma pri predstavljanju dejanskosti: zgodovinskih, sedanjih, prihodnjih … kako lahko film, gibljive slike, kot tehnologija in kot umetnost pove nekaj relevantnega o neki temi? Kaj lahko vidi le film? O svojem delu tako razmišljam kot o res filmskem, kot o filmskem raziskovanju bistva stvari. Upam, da bom v prihodnje lahko ustvaril še več takih hibridov. Zdi se mi, da je takšno ustvarjanje bližje tradiciji romana. Pred kratkim sem bral esej Milana Kundere z naslovom Zastor. V njem piše o zgodovini romana, predvsem o najzgodnejših romanih, denimo Rabelaisovem Gargantui in Pantagruelu, pa tudi o romanu Tristram Shandy Lawrenca Sterna. Ti romani so se zelo svobodno oddaljevali od tega, kaj naj bi bil roman. Rekel bi celo, da so imeli svobodo, ki smo jo izgubili. Morda je čas, da po svojih zmožnostih poskušamo dobiti nazaj, da jo vrnemo tudi v film.
Veliko nagrado žirije je dobil japonski film Kolo sreče in domišljije režiserja Ryusukeja Hamaguchija. Gre za zbirko treh zgodb, ki jih povezujeta temi usode in skrivnostnega: manekenka v avtu posluša prijateljico, ki ji pripoveduje o moškem, ki ga je spoznala, in ki ji je povedal o svojem strtem srcu; v drugi zgodbi starejša, poročena študentka ljubimka z mlajšim študentom, ki se bi rad z njeno pomočjo maščeval profesorju za negativno oceno; v tretji zgodbi pa tridesetletnica na poti z obletnice mature sreča svojo nekdanjo sošolko, ki je bila njena prva ljubezen. Žirija je zapisala, da se film začne tam, kjer se dialogi in besede običajno končajo. Hamagučijeve besede so bistvo, glasba, snovnost, so še dodali.
Eden najganljivejših filmov letošnjega festivala je bil še en nagrajenec žirije, dokumentarni film Gospod Bachmann in njegov razred, ki ga je posnela Maria Speth. Skoraj štiriurni film je ljubeč portret tega, kaj pomeni biti dober, topel, in navdihujoč učitelj: Dieter Bachmann uči otroke in najstnike od 12. do 14. leta, ki so v Nemčijo prišli iz različnih držav – Romunije, Bolgarije, Turčije, Kazahstana in od drugod, ne govorijo vselej dobro nemško in se med seboj zelo razlikujejo po religioznih in kulturnih ozadjih. Industrijsko mesto Stadtallendorf, kjer Bachmann uči, predvsem skozi glasbo, ima že dolgo tradicijo priseljenstva in tujih delavcev, ali, gastarbajterjev, kot učenci izvedo pri pouku; film Marie Speth, ki spominja na dela Fredericka Wisemana, se ustavi tudi pri vratih tovarne, kjer delajo starši otrok in na ulici, kamor hodijo po špecerijo. V filmu Gospod Bachmann in njegov razred ni prostora za cinizem, ali za kritike šolskega sistema v krizi – vsa pozornost je posvečena na videz majhnim, vsakdanjim junaškim dejanjem učitelja, ki s človeškim pristopom zaznamuje najbolj formativna leta svojih učencev in tako deluje kot navdihujoč opomnik, kako narediti svet lepši.
Film šokira že na začetku – saj se začne, kakor namiguje naslov, z izjemno eksplicitnim domačim porno videom
Minuli konec tedna se je zaključil 71. berlinski filmski festival, ki je tokrat potekal izključno na spletu, organizatorji pa v juniju načrtujejo še poseben dogodek v živo. Žirija, ki so jo sestavljale tri dobitnice in trije dobitniki zlatih medvedov na prejšnjih izdajah festivala, Ildikó Enyedi, Nadav Lapid, Adina Pintilie, Mohammad Rasoulof , Gianfranco Rossi in Jasmila Žbanić, je glavno nagrado, zlatega medveda, prisodila filmu Nesrečno nabijanje ali odštekani porno romunskega cineasta Raduja Judeja.
Nesrečno nabijanje ali odštekani porno je film, ki šokira že na začetku – saj se začne, kakor namiguje naslov, z izjemno eksplicitnim domačim porno videom. V njem nastopata moški in ženska, ki nosi najprej masko, potem lasuljo: gre za junakinjo filma, kot bomo izvedeli pozneje, učiteljico, ki se potem, ko njen mož posnetek prenese na splet, znajde na zatožni klopi pred besnimi starši, ki se prepirajo o tem, ali je sploh še lahko učiteljica, in škodoželjno analizirajo njen domači porno. Jude je film zasnoval že pred epidemijo, nato pa ga je prilagodil novim razmeram: v filmu tako igralci in igralke nosijo maske, Bukarešta, po ulicah katere hodi učiteljica Emi, pa je polna oglasov za dogodke, ki se niso nikdar zgodili, predvsem pa oglasnih plakatov s seksualiziranimi, skoraj povsem golimi telesi, na katerih se kamera večkrat pomudi, in tako napove satirični ton Judejevega filma, ki je kritičen do hinavščine in lažne pravičniškosti sodobne družbe, ki je sicer lastna obscenost in nasilnost ne motita. V polurnem kolažu romunske zgodovine, ki je umeščen v film, kritiki ne uide nihče: Jude najde nešteto primerov včasih folklornega rasizma, antisemitizma, seksizma, spolnih zlorab, korupcije v času komunizma ter sodelovanja s fašisti in sokrivde za holokavst, ki je tudi sicer pogosta tema v njegovih filmih. Radu Jude:
Rečemo jim temačna obdobja zgodovine. Zakaj temačna? Ne le zato, ker so krvava in nasilna, ampak tudi zato, ker jih je nekdo pred nami skrival. Moji filmi so neke vrste upor proti temu skrivanju. Zakaj nam v srednji šoli ali še prej ni nihče povedal, da smo zasužnjili Rome? Zakaj ni nihče govoril o holokavstu? Nisem vedel za holokavst. V Romuniji se z menoj o tem ni nihče pogovarjal. Mislim, da sem bil star šele 17 ali 18 let, ko sem prebral prve zgodovinske knjige – iskrene zgodovinske knjige – o tridesetih in štiridesetih letih prejšnjega stoletja. Odprl se mi je povsem nov pogled na svet. Seveda sem nekaj vedel o Securitate in zločinih komunističnega režima. V njem sem sam živel do dvanajstega leta, nekaj sem že razumel. Kaj se je dogajalo pred tem, pa nisem vedel. Moji filmi so odziv na to nevednost. Če bi v Romuniji obstajalo že 100 filmov o holokavstu, ne bi snemal novih. Ljudje me še vedno obtožujejo: »Še en film o holokavstu! Koliko jih je že bilo, Schindlerjev seznam … .« Rečem, že, ampak koliko ste jih pa videli o tem, kako je imela prste vmes tudi Romunija? Nobenega, ker jih ni! Ljudje pa se še kar pritožujejo, da imamo že preveč filmov o holokavstu.
Nesrečno nabijanje ali odštekani porno je sicer delno osnovan na resničnih dogodkih.
Temelji na zgodbi učiteljice, ki je z možem posnela porno in ga prenesla na neko spletno stran za amatersko pornografijo. Poudarek ni na tem, ampak na posledicah, ki jih ima to za učiteljičino življenje. Kaj posnetek, kot je domači porno v digitalnem svetu, pomeni za družbeno tkivo, za družbeno pojmovanje morale? Kakšno je razmerje med telesom neke osebe, videom in širšo družbo? To obravnavam na komičen način, in z veliko montažnimi tehnikami, a v osnovi gre za satiro. Recimo, da je to seks komedija.
V filmu je združenih veliko različnih vizualnih estetik: od spletnih posnetkov do realizma in videoeseja. Radu Jude:
V zadnjih letih delam tako, da ne pišem več scenarijev, ampak si delam zapiske. Veliko zapiskov o stvareh, ki me zanimajo. Na neki točki jih je toliko, da lahko postanejo zgodba scenarija, kolaž, vizualni esej. Moji filmi so nekakšni hibridi, ker niso to, kar si po navadi zamišljamo, ko rečemo celovečerni igrani film, niti, čemur rečemo televizijski ali dokumentarni film. Zanimajo me možnosti filma pri predstavljanju dejanskosti: zgodovinskih, sedanjih, prihodnjih … kako lahko film, gibljive slike, kot tehnologija in kot umetnost pove nekaj relevantnega o neki temi? Kaj lahko vidi le film? O svojem delu tako razmišljam kot o res filmskem, kot o filmskem raziskovanju bistva stvari. Upam, da bom v prihodnje lahko ustvaril še več takih hibridov. Zdi se mi, da je takšno ustvarjanje bližje tradiciji romana. Pred kratkim sem bral esej Milana Kundere z naslovom Zastor. V njem piše o zgodovini romana, predvsem o najzgodnejših romanih, denimo Rabelaisovem Gargantui in Pantagruelu, pa tudi o romanu Tristram Shandy Lawrenca Sterna. Ti romani so se zelo svobodno oddaljevali od tega, kaj naj bi bil roman. Rekel bi celo, da so imeli svobodo, ki smo jo izgubili. Morda je čas, da po svojih zmožnostih poskušamo dobiti nazaj, da jo vrnemo tudi v film.
Veliko nagrado žirije je dobil japonski film Kolo sreče in domišljije režiserja Ryusukeja Hamaguchija. Gre za zbirko treh zgodb, ki jih povezujeta temi usode in skrivnostnega: manekenka v avtu posluša prijateljico, ki ji pripoveduje o moškem, ki ga je spoznala, in ki ji je povedal o svojem strtem srcu; v drugi zgodbi starejša, poročena študentka ljubimka z mlajšim študentom, ki se bi rad z njeno pomočjo maščeval profesorju za negativno oceno; v tretji zgodbi pa tridesetletnica na poti z obletnice mature sreča svojo nekdanjo sošolko, ki je bila njena prva ljubezen. Žirija je zapisala, da se film začne tam, kjer se dialogi in besede običajno končajo. Hamagučijeve besede so bistvo, glasba, snovnost, so še dodali.
Eden najganljivejših filmov letošnjega festivala je bil še en nagrajenec žirije, dokumentarni film Gospod Bachmann in njegov razred, ki ga je posnela Maria Speth. Skoraj štiriurni film je ljubeč portret tega, kaj pomeni biti dober, topel, in navdihujoč učitelj: Dieter Bachmann uči otroke in najstnike od 12. do 14. leta, ki so v Nemčijo prišli iz različnih držav – Romunije, Bolgarije, Turčije, Kazahstana in od drugod, ne govorijo vselej dobro nemško in se med seboj zelo razlikujejo po religioznih in kulturnih ozadjih. Industrijsko mesto Stadtallendorf, kjer Bachmann uči, predvsem skozi glasbo, ima že dolgo tradicijo priseljenstva in tujih delavcev, ali, gastarbajterjev, kot učenci izvedo pri pouku; film Marie Speth, ki spominja na dela Fredericka Wisemana, se ustavi tudi pri vratih tovarne, kjer delajo starši otrok in na ulici, kamor hodijo po špecerijo. V filmu Gospod Bachmann in njegov razred ni prostora za cinizem, ali za kritike šolskega sistema v krizi – vsa pozornost je posvečena na videz majhnim, vsakdanjim junaškim dejanjem učitelja, ki s človeškim pristopom zaznamuje najbolj formativna leta svojih učencev in tako deluje kot navdihujoč opomnik, kako narediti svet lepši.
Na slovenski Obali, kjer so pred nekaj tedni snemali tujo filmsko produkcijo z zvezdniškimi, oskarjevskimi imeni, se je še uradno odprl Festival slovenskega filma, njegova jubilejna 25. izdaja. V portoroškem Avditoriju in piranskem Gledališču Tartini ter v Razstavišču Monfort, ki je na pol poti med njima, se bo do nedelje odvrtel pregled najnovejše slovenske filmske produkcije. Otvoritveni večer je bil v znamenju naše igralske dive Milene Zupančič, ki je – kot prva med igralci in igralkami – prejela Badjurovo nagrado za življenjsko delo na področju filmske ustvarjalnosti. Foto: Katja Goljat in Matjaž Rušt
Številni očitki krožijo v medijih. Kritičnost ministrice za kulturo Aste Vrečko v intervjuju za STA razumejo kot nezaupnico. Bassina tudi skrbi, kot pravi, stopnjevanje pritiska na vodstvo, vse od kar je Svet ministrstvu predlagal revizijo poslovanja za zadnjih deset let. Veliko je neresnic, poudarja Bassin, mediji naj bi se po njegovem na vodenje Moderne galerije odzivali na svojstven način, očitno torej pristransko. Oba z direktorjem priznavata slabe odnose med zaposlenimi in vodstvom. Tu so še očitki na račun nestrokovnosti vodenja – utemeljitev teh Bassin ni zaznal. Kot poudari, so nekateri zaposleni po odhodu prejšnje direktorice Zdenke Badovinac nasprotovali imenovanju kateregakoli novega vodstva. Vaupotič je izpostavil tudi očitke vodstvu o neodzivnosti v primeru razstave Nike Autor V Moderni galeriji, češ da ji niso izplačali le novih negovorjenih stroškov. Avtorica je bila prisotna in direktorja prekinila, naj preneha z lažmi, saj naj bi le zahtevala izplačilo s strani vodstva že potrjenega zneska. Ministrstvo za kulturo se na izjavi Bassina in Vaupotiča do 15. ure še ni odzvalo. Pa še: strokovni delavci so se v nedavnem javnem pismu distancirali od razstave Momental-mente v Moderni galeriji, del slovenskih slikark in slikarjev po izboru zunanjega kustosa Andreja Medveda. Ta jih je opremil z opisi, ki so jih označili za popreproščeno tolmačenje umetnosti, ki jo vrača v konservativno polje. Na te kritike so se odzvali v Zvezi društev likovnih umetnikov, vendar nekateri člani društev opozarjajo, da o pismu pred objavo niso bili obveščeni.
4000 razstavljavcev iz 95 držav se bo spet srečalo na frankfurtskem knjižnem sejmu, ki se je začel sinoči s slavnostno prireditvijo v navzočnosti nemškega zveznega predsednika in španskega kraljevega para, saj je Španija letos častna gostja sejma. Slovensko nacionalno predstavitev pa kot že leta prej vodi Javna agencija za knjigo. V pričakovanju laskavega naziva častne gostje naslednje leto, Slovenijo na sejmu zastopa tudi ministrica za kulturo dr. Asta Vrečko.
Ko omenimo Habsburžane, večina med nami pomisli predvsem na Marijo Terezijo. A to dinastijo bi morali bolje poznati, saj so vladali tudi našim krajem, so prepričani na Zgodovinskem inštitutu Milka Kosa ZRC SAZU. Da bi tudi laični bralci boljše razumeli širši kontekst, v katerega se umešča naša zgodovina, so izdali že več monografij o Habsburžanih. Čisto sveža je monografija Karel I. – zadnji slovenski cesar, posvečena pogosto spregledanemu vladarju. Zakaj tak naslov? "Želeli smo pokazati, da ne govorimo o tujih vladarjih, temveč o zadnjem cesarju dinastije, ki je vladala tudi nam", odgovarja urednik monografije Gregor Antoličič. Karel I. Habsburški je spregledan morda tudi zato, ker so njegov čas in vladanje zaznamovali prva svetovna vojna, razpad večstoletnih imperijev in nastanek nacionalnih držav. Monografija, ki je nastala ob stoti obletnici cesarjeve smrti, združuje prispevke več slovenskih in hrvaških zgodovinarjev, z njo pa želijo nagovoriti tudi laično javnost. Knjigo, ki je izšla pri Cankarjevi založbi, so predstavili v okviru okrogle mize z naslovom Habsburžani v 20. stoletju, še pred tem pa se je z urednikom Gregorjem Antoličičem pogovarjala Iza Pevec. Foto: Iza Pevec in Wikipedia
Sekcija za leksiko pri Zvezi društev Slavistično društvo Slovenije in Inštitut za slovenski jezik Frana Ramovša pri ZRC SAZU sta že četrto leto zapored pred mednarodnim dnevom slovarjev pripravila številne dogodke. Predavanja prek svetovnega spleta so odstrla slovaropisni pogled v preteklost, sedanjost in prihodnost. Precej različna so bila dopoldanska predavanja in predstavitve ob mednarodnem dnevu slovarjev, razprta med strokovne dileme in uporabniške izkušnje. Dvojezične slovarje je ob slovensko-češkem in češko-slovenskem slovaropisju zastopal češki jezikoslovec David Blažek, številne predstavitve novih terminoloških slovarjev so pokazale vso pestrost strokovne terminologije, ki jo preučujejo jezikoslovci, od turizma do na primer betonskih konstrukcij in šolskega in davčnega izrazja, za konec pa so preučili še uporabnost portala Franček v šolski rabi in jezikovne svetovalnice za pravopisno rabo. Slovarski teden z naslovom Slovarji včeraj, danes, jutri je pripravila Mija Michelizza, znanstvena sodelavka Inštituta Frana Ramovša in vodja Sekcije za leksiko pri zvezi Slavističnih društev. Na okrogli mizi v Vodnikovi domačiji so na programu gostje Kozma Ahačič, Matija Ogrin in Matej Šekli, petkova okrogla miza z vabljivim naslovom Slovar – čuvar, krmar, šušmar ali …car? Pa bo potekala v Atriju ZRC.
Ženski odbor Slovenskega centra PEN je v Cankarjevem domu že desetič zapored podelil literarno nagrado Mira, s katero vsako leto opozarja na dosežke ženskih literarnih ustvarjalk. Letošnja nagrajenka Darinka Kozinc je zbiralka in ohranjevalka kulturne dediščine aleksandrink. V svojem raziskovanju in literarnih delih se ukvarja z življenjem in usodo žensk, ki so od druge polovice 19. stoletja iz Slovenije odhajale v Aleksandrijo, da bi z delom preživljale svoje družine. Komisija v opredelitvi izpostavlja, da je Darinka Kozinc s svojim delom rušila stereotipne podobe žensk v slovenski zgodovini, jih približala mlajšemu občinstvu ter osvetlila njihovo medsebojno pomoč. Ženski odbor s svojo nagrado skuša popraviti krivice, ki so še vedno prisotne v literarnem kanonu in v izobraževalnem sistemu. Hkrati opozarja tudi na neravnovesje pri podeljevanju nagrad ustvarjalkam. Nagrada Mira je zato izjemno pomembna, saj podeljuje glas še vedno preglašeni ženski besedi. Foto: Wikipedia
Ob Dnevu arhitektov Zbornica za arhitekturo in prostor Slovenije podeli priznanja za največje dosežke na področju arhitekture, krajinske arhitekture in prostorskega načrtovanja v letu 2022. Vsako leto na ta dan poteka tudi strokovna konferenca, tokratna z naslovom Prevroče bo – izzivi načrtovanja prostorov prihodnosti. V luči soočanja s podnebnimi spremembami je konferenca v središče pozornosti postavila pomen krajinsko arhitekturnega načrtovanja in v duhu iskanja rešitev poudarila sodelovanje med strokami kot eno najpomembnejših. Krajinska arhitektka dr. Maja Simoneti je poleg magistra Tomaža in Lene Krušec letošnja prejemnica platinastega svinčnika, za svoj krajinskoarhitekturni opus, zlati svinčnik za odlično izvedbo prejmejo avtorji Galerije Cukrarna, Hiše MM, Vrtca Pedenjped in Hiše Podvrh, patinasti svinčnik pa Frančiškanska kapela na Prešernovem trgu v Ljubljani, avtorice Maruše Zorec. Častna člana Zbornice za arhitekturo in prostor Slovenije sta letos postala magistrica Nina Granda in Tomaž Granda. Pri izboru najboljših arhitekturnih rešitev je komisijo vodila ideja o svobodi arhitekture, s tem pa so želeli poudariti, da je dobro arhitekturo nemogoče zvesti na en, preddoločen sistem mišljenja in delovanja. "Arhitektura je miselna in materialna dejavnost, ki se neprestano redefinira. Za to, da v arhitekturi označimo neko stavbo za uspešno ali neuspešno, je treba vsako stavbo ovrednotiti posebej in vsakič znova," so zapisali. Vir foto: MMC/Miran Kambič
11. oktobra se začenja Jesenska filmska šola v Slovenski kinoteki. O vrsti zanimivih tem v pogovoru z soorganizatorko šole Ano Šturm.
V Galeriji Vžigalica se je začetek tedna odprla šesta razstava v ciklu Ljubljana se klanja Sloveniji, ki je tokrat posvečena Pomurju. Cikel, ki si je zadal povezovanje Ljubljane z aktualnimi regionalnimi umetniškimi iniciativami in skupinami tokrat prek ustvarjanja Društva prekmurske pobude ONEJ in trinajstih umetnikov, ki v Pomurju dejansko živijo in ustvarjajo, ne želi v ospredje postavljati arhetipskih značilnosti regionalnih klišejev, marveč raje ponuditi drugačen pogled na pomursko umetnost. S kuratorjem razstave Janijem Pirnatom se je v Galeriji Vžigalica pogovarjal Matic Ferlan. (foto: Gregor Purgaj, "Velika zmaga")
»Nobelova nagrada za književnost za leto 2022 gre v roke francoske pisateljice Annie Ernaux za pogum in ostrino, s katerima razkriva korenine, odtujenost in kolektivne omejitve osebnega spomina.« S temi besedami je tajnik Švedske akademije Mads Malm razglasil prejemnico Nobelove nagrade. Annie Ernaux slovi predvsem po avtobiografskem značaju svojih literarnih del. Pozornost bralske javnosti pa je pritegnila z romanom Mesto iz leta 1984, v katerem je raziskovala življenje v majhnem francoskem mestu, napetosti med družbenimi razredi in predvsem svoj odnos z očetom. Odlomek je za naše literarne oddaje prevedel Andrej Peric, ki ga je pred mikrofon povabil Gregor Podlogar. Foto: MMC/EPA
Nobelovo nagrado za književnost za leto 2022 prejme francoska književnica Annie Ernaux in sicer za »pogum in klinično ostrino, s katerima razkriva korenine, odtujenost in kolektivne omejitve osebnega spomina,« so ob razglasitvi pred nekaj urami pojasnili v imenu Švedske akademije.Literatura Annie Ernaux je izrazito avtobiografska, a prepredena z družbenimi temami. V ozadju je družbena, objektivna, zgodovinska resničnost, v ospredju pa osebne izkušnje, doživljanje in spomin nanje. Odnos s starši, najstniška leta, poroka, strastna ljubezen, očetova in materina smrt, rak, Alzheimer … vse to je našlo pot v njeno pisanje, vse je osebno in hkrati blizu marsikomu – Annie Eranux je priljubljena tako pri kritikih kot pri širšem bralstvu. V slovenščini je v prevodu Maide Alilović izšel le njen najbolj znani roman Leta. »Knjiga Leta skuša rešiti vse, kar smo v francoski družbi preživljali od druge svetovne vojne naprej, hkrati pa sem skušala rešiti svoje lastno življenje … Pomembno pri tem je, da obojega, se pravi svojega življenja in dogodkov ter sprememb v družbi, nisem hotela ločevati,« je Annie Ernaux ob izidu prevoda za Radio Slovenija povedala kolegici Tadeji Krečič. Annie Ernaux kljub svojim 82 letom še vedno piše, prav pred nekaj meseci je založba Gallimard izdala njen roman Mladenič. Foto: EPA
Zveza društev slovenskih filmskih ustvarjalcev je pozvala k ustreznemu financiranju slovenske avdiovizualne industrije. Kot so opozorili, sektor že od leta 2018, ko je bila prvič podana zaveza o povečanem financiranju Slovenskega filmskega centra na 11 milijonov evrov, zaman čaka na obljubljeno.
Festival stripa, ki vsako leto oktobra poteka v Kinu Šiška ter na drugih prizoriščih po Ljubljani in drugod, je osrednji stripovski dogodek v slovenskem prostoru. Festival prinaša kopico stripovskih razstav, pogovorov, predavanj in delavnic, pa tudi program za otroke. V ospredju so priznani mednarodni gosti, med njimi nemški vizualni umetnik ATAK. V okviru festivala bo v Kinu Šiška potekal tudi tradicionalni stripovski sejem s pregledom letošnje stripovske letine in ponudbo izdaj domačih stripovskih založnikov ter obsejemskim dogajanjem, ki se bo zaključil s podelitvijo nagrad zlatirepec za najboljše izvirne in prevodne stripovske izdaje leta. Foto: Festival Tinta
Na 65. mednarodnem gledališkem festivalu Bitef v Beogradu z geslom Mi – junaki svojega dela je zmagal performans Solo v režiji in izvedbi Nine Rajić Kranjac, Nataše Keser, Benjamina Krnetića in Marka Mandića. V Beogradu so podelili dve veliki nagradi, drugo je prejela belgijska plesna predstava Vsak poskus se bo končal z upognjenimi telesi in polomljenimi kostmi s koreografijo Jana Martensa. Slovenski pa je bil tudi zadnji del festivala, saj si je občinstvo lahko ogledalo premiero avtorskega projekta Krize režiserja Žige Divjaka. Predstava je bila težko pričakovana. Srbski mediji so jo opisovali kot nenavadno, avantgardno, eksperiment, v katerem je osnovna materija surovi kapitalizem, četudi vsebinsko prevladuje ekološka ozaveščenost. Bitef/Jelena Janković
Dobitnik nagrade Marjana Rožanca za najboljše esejistično delo je Uroš Zupan za knjigo Znamenja v kroženju. Zupanova zbirka je pesniška avtobiografija, pesnikov »osebni zemljevid« slovenske poezije in fenomena poezije »kot enega redkih rezervoarjev, ki ohranjajo človečnost«, so zapisali pri žiriji. Za ta osebni zemljevid pa je ključno Zupanovo branje slovenske poezije. Zupan je v 90-ih javno priznal, da ne bere slovenske poezije. Nato je to spremenil in počasi je začela nastajati njegova zbirka esejev, osebno srečanje pesnika s 15 slovenskimi pesniki, ki je tudi nekakšen priročnik za branje poezije. Foto: Urška Boljkovac
V ljubljanski Cukrarni predstavljajo samostojno razstavo Michelangela Pistoletta, enega najpomembnejših umetnikov dvajsetega stoletja, ki je med drugim leta 2003 na beneškem bienalu prejel nagrado za življenjsko delo, njegova dela pa najdemo v zbirkah velikih galerij kot je newyorški Guggenheim. Velja za vodilnega predstavnika gibanja Arte Povera, ki se je v šestedesetih in sedemdesetih letih prejšnega stoletja upiralo ustaljenim vrednotam družbe, industrije, politike in umetnosti. Slika je okno v drug svet je veljalo nekoč. Ali pa, da nas nagovarja s svojstvenim likovnim jezikom. Michelangelo Pistoletto je v šestdesetih letih prejšnjega stoletja s svojimi zrcalnimi slikami to obrnil na glavo. Podobe oseb – najprej je šlo za njegov avtoportret - je spojil z odsevnim ozadjem in tako del njegovega umetniškega dela vsakič znova postanemo mi, ki to delo gledamo. "Takrat sem spoznal, da so del umetniškega dela tudi univerzum, prostor, čas in obiskovalec. Tako kot sem sam del umetniškega dela, je to postal tudi njegov gledalec. Nisem bil več sam, ni šlo več za mojo identiteto temveč za nas. Vsi so bili del moje identitete, moja identiteta pa del družbe." Tako pove Michelangelo Pistoletto, ki se na razstavi z naslovom Četrta generacija v Cukrarni predstavlja s svojimi ključnimi deli, poudarek pa je na njegovem temnem obdobju iz osemdesetih let prejšnjega stoletja. Med tedanjim in današnjim časom, obremenjenim z vojno in ekološko krizo, namreč vidi več vzporednic: "Zdaj smo ponovno v temi in ta razstava kaže na to, zato je pomembna. Moja dela iz osemdesetih so zdaj zelo sodobna. A optimistično se sprašujem ali bomo lahko po koncu tega obdobja znova videli svetlobo." Pistoletto sicer velja za ključnega predstavnika gibanja Arte povera, ki se je, kot pravi sam, osredotočalo na bistveno in bilo v tem radikalno. In prepričan je, da ostaja radikalno in relevantno še danes. Foto: Iza Pevec
Razstava Momental-mente: žive slike v Moderni galeriji v Ljubljani združuje najnovejša dela sedemnajstih slovenskih slikark in slikarjev. Dela za razstavo je izbral kustos Andrej Medved, ki meni, da je sodobno slovensko slikarstvo v izvrstni formi. Foto: Mitja Konić, Amor Fati, 2016. Olje na platnu, 300 × 400 cm. Foto: Mitja Konić5 / 5
V Beogradu se je začel gledališki festival Bitef. Med devetimi predstavami v tekmovalnem programu sta tudi dve slovenski predstavi, obe koprodukciji Slovenskega mladinskega gledališča in Maske. Pod predstavo Solo, ki je bila premierno uprizorjena lani, se režijsko podpisuje Nina Rajić Kranjac, druga predstava Krize režiserja Žige Divjaka pa bo na Bitefu doživela premiero. O zastopanosti slovenskih umetnikov in drugih poudarkih letošnje izdaje Bitefa pa več Boštjan Anžin. FOTO: detajl fotografije Žige Divjaka iz predstave Krize
"Kako biti in ostati etičen?" je vprašanje, ki ga bo ob dilemah posameznikove svobode, človečnosti, ekologije, nasilja, neenakosti, smisla in seveda Boga zastavljala predstava "Zaprta študija. New constructive ethics" v Prešernovem gledališču Kranj. Drama Ivana Viripajeva v formi intervjujev treh intelektualcev razkriva njihova prepričanja ter neskladja med poklicnimi stališči in zasebnimi življenji. "Lahko bi rekli, da tekst poskuša obsoditi spone kapitalizma, neokolonialnih zasužnjevanj tretjega sveta in vse pogubnejših podnebnih katastrof za človeka in celotno Zemljo ter v istem hipu odgovor zaupati vrhu treh znanstvenikov 21. stoletja, ki ob preučevanju človeške evolucije (in nasprotno, zakaj se dogaja zaviranje le-te) razvijejo tezo, da so človeški možgani vnaprej biološko determinirani," je o predstavi zapisala režiserka Nina Rajić Kranjac. Foto: Nada Žgank, vir: FB stran Prešernovo gledališče Kranj
V četrtek, 22. septembra, se je v Cankarjevem domu v Ljubljani začela mednarodna filozofska konferenca z naslovom Gospodar – o sodobnih strukturah oblasti, ki jo bo sklenilo predavanje sodobnega ameriškega filozofa Erica Santnerja. Poleg njega so se na konferenci že predstavili številni ugledni in mednarodno priznani filozofi, tako domači kot tudi tuji, med katerimi najbolj izstopa Slavoj Žižek. Kot je v knjižici povzetkov zapisal dr. Mladen Dolar, idejni pobudnik konference, sega vprašanje gospodarja na začetek naše kulture, človeško zgodovino pa je gospodar preganjal tisočletja, se kazal skozi vedno nove oblike in postavljal vedno nove uganke. A filozofi in filozofinje na mednarodni filozofski konferenci Gospodar – o sodobnih strukturah oblasti se posvečajo predvsem problemom novih podob Gospodarja, povezanih s sedanjim časom. Konferenca je posvečena aktualnemu pretresanju Heglove misli, naslov namreč napeljuje na slovito dialektiko gospodarja in hlapca iz njegovega dela Fenomenologija duha. Eden od vrhuncev konference je bil četrtkov nastop Slavoja Žižka v polni Linhartovi dvorani Cankarjevega doma. Potrebno je omeniti, da je Žižek o gospodarju že pisal in nekje izpostavil, da marksistično branje dialektike gospodarja in hlapca spregleda, da je gospodar »nazadnje izmislek hlapca« […] in »hlapec se osvobodi gospodarja šele, ko izkusi, kako je bil gospodar le utelešenje samoblokade njegove lastne želje«. V tokratnem predavanju z naslovom Čigav služabnik je gospodar? pa se je navezal na konkretni politični primer: »Najbolj vidna oblika vrnitve potlačenega, je obscen gospodar – nov lik, morda lik freudovskega praočeta. Nekoč tradicionalna avtoriteta izgublja svoj bistveno moč, ker se k njej ni več mogoče vrniti. Vse te vrnitve k tradicionalni avtoriteti so postmoderne prevare. Ali Donald Trump uteleša tradicionalne vrednote? Ne, nikakor, njegov konservatizem je postmoderna predstava, gromozanski egotrip. Z opolzkimi igranjem na tradicionalne vrednote, pomešane z javnimi nespodobnostmi, je bil Donald Trump ultimativen postmodernistični predsednik. In če primerjamo Trumpa na primer z Bernijem Sandersom, je Trump najbolj izrazit postmodernistični politik, Sanders pa staromoden moralist. In zaradi tega je današnja levica oziroma to, kar je od nje še ostalo, v težavah.« Ob tem je Žižek na koncu še opozoril na pomen Heglove misli, ki nas uči, da se ideje lahko ponesrečijo, a se bodo morda naslednjič posrečile. In zato po njegovem prihaja čas Heglove misli. Foto: Gregor Podlogar
Neveljaven email naslov