Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Dobro jutro, spoštovani poslušalci.
Pred leti mi je prijatelj svetoval naj se udeležim delavnice risanja – pravilneje rečeno: pisanja ikon. Ker sem zaslutil, da utegne biti to zame rešilno, sem se odzval. Bil sem namreč v obdobju preutrujenosti, ki je budila v meni temačnost misli in počutja.
Že na začetku nam je ikonopisec – voditelj tečaja razložil, da ni najpomembnejša tista lepota, ki se bo prebudila na ikoni, pač pa je najdragocenejša prebujenost nas, po katerih bo ikona nastala, v Sveto in zato svetlo.
Najprej smo na podobo nanesli najtemnejše odtenke. »Ne zapirajte vase svojih temnih razpoloženj,« nam je naročal voditelj. »Izpostavite jih v božje.«
Nisem ga čisto razumel, a sem ob nastajanju ikone počasi doumel: Na podobo se nanese najprej temina, kot podoba tiste, ki se tolikokrat prebudi v meni. »Naj se v vas in po vas na ikoni prebudi Sveto – svetloba življenja;« je rekel ikonopisec. »Zato kličite Boga z njegovim imenom: Gospod Jezus Kristus, usmili se me. Kličite Sveto, da se prebudi v vas svetlo.«
Staro izkustvo je: S ponavljanjem svetega imena se človek budi v območje Svetega. V klicanju svetega imena se svetlita ikonopisec in po njem podoba ikone. Pri tem je potrebna velika potrpežljivost. V rasti človeka in ikone ni bližnjic. Ikonopisje je šola potrpežljivega prebujanja iz temin v svetlobo življenja: nanašanje sloja za slojem vedno bolj svetlih barv, skozi katere odsevajo vsi prejšnji nanosi. To je zgodba zorenja človeka ikonopisca kot je bila to nekoč zgodba osebe, ki se prebuja na sveti podobi. Na določeni stopnji nastanka ikone, se v sveti podobi zazna prisotnost upodobljenega. To je trenutek, ki je v pisanju ikon neponovljivo lep; trenutek, ko zaznaš, da nisi sam, da si v območju svetega. Tudi zato se ikone počastijo s poljubom ali poklonom.
Spoštovani, želim, da se v temačnih počutjih ne bi nikoli osamili, da bi se s klicanjem božjih in človeških bližin vedno znova prebujali k notranji moči in radosti bivanja. V nas je tako silno hotenje po svetlem in Svetem.
Dobro jutro, spoštovani poslušalci.
Pred leti mi je prijatelj svetoval naj se udeležim delavnice risanja – pravilneje rečeno: pisanja ikon. Ker sem zaslutil, da utegne biti to zame rešilno, sem se odzval. Bil sem namreč v obdobju preutrujenosti, ki je budila v meni temačnost misli in počutja.
Že na začetku nam je ikonopisec – voditelj tečaja razložil, da ni najpomembnejša tista lepota, ki se bo prebudila na ikoni, pač pa je najdragocenejša prebujenost nas, po katerih bo ikona nastala, v Sveto in zato svetlo.
Najprej smo na podobo nanesli najtemnejše odtenke. »Ne zapirajte vase svojih temnih razpoloženj,« nam je naročal voditelj. »Izpostavite jih v božje.«
Nisem ga čisto razumel, a sem ob nastajanju ikone počasi doumel: Na podobo se nanese najprej temina, kot podoba tiste, ki se tolikokrat prebudi v meni. »Naj se v vas in po vas na ikoni prebudi Sveto – svetloba življenja;« je rekel ikonopisec. »Zato kličite Boga z njegovim imenom: Gospod Jezus Kristus, usmili se me. Kličite Sveto, da se prebudi v vas svetlo.«
Staro izkustvo je: S ponavljanjem svetega imena se človek budi v območje Svetega. V klicanju svetega imena se svetlita ikonopisec in po njem podoba ikone. Pri tem je potrebna velika potrpežljivost. V rasti človeka in ikone ni bližnjic. Ikonopisje je šola potrpežljivega prebujanja iz temin v svetlobo življenja: nanašanje sloja za slojem vedno bolj svetlih barv, skozi katere odsevajo vsi prejšnji nanosi. To je zgodba zorenja človeka ikonopisca kot je bila to nekoč zgodba osebe, ki se prebuja na sveti podobi. Na določeni stopnji nastanka ikone, se v sveti podobi zazna prisotnost upodobljenega. To je trenutek, ki je v pisanju ikon neponovljivo lep; trenutek, ko zaznaš, da nisi sam, da si v območju svetega. Tudi zato se ikone počastijo s poljubom ali poklonom.
Spoštovani, želim, da se v temačnih počutjih ne bi nikoli osamili, da bi se s klicanjem božjih in človeških bližin vedno znova prebujali k notranji moči in radosti bivanja. V nas je tako silno hotenje po svetlem in Svetem.
3633 epizod
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Dobro jutro, spoštovani poslušalci.
Pred leti mi je prijatelj svetoval naj se udeležim delavnice risanja – pravilneje rečeno: pisanja ikon. Ker sem zaslutil, da utegne biti to zame rešilno, sem se odzval. Bil sem namreč v obdobju preutrujenosti, ki je budila v meni temačnost misli in počutja.
Že na začetku nam je ikonopisec – voditelj tečaja razložil, da ni najpomembnejša tista lepota, ki se bo prebudila na ikoni, pač pa je najdragocenejša prebujenost nas, po katerih bo ikona nastala, v Sveto in zato svetlo.
Najprej smo na podobo nanesli najtemnejše odtenke. »Ne zapirajte vase svojih temnih razpoloženj,« nam je naročal voditelj. »Izpostavite jih v božje.«
Nisem ga čisto razumel, a sem ob nastajanju ikone počasi doumel: Na podobo se nanese najprej temina, kot podoba tiste, ki se tolikokrat prebudi v meni. »Naj se v vas in po vas na ikoni prebudi Sveto – svetloba življenja;« je rekel ikonopisec. »Zato kličite Boga z njegovim imenom: Gospod Jezus Kristus, usmili se me. Kličite Sveto, da se prebudi v vas svetlo.«
Staro izkustvo je: S ponavljanjem svetega imena se človek budi v območje Svetega. V klicanju svetega imena se svetlita ikonopisec in po njem podoba ikone. Pri tem je potrebna velika potrpežljivost. V rasti človeka in ikone ni bližnjic. Ikonopisje je šola potrpežljivega prebujanja iz temin v svetlobo življenja: nanašanje sloja za slojem vedno bolj svetlih barv, skozi katere odsevajo vsi prejšnji nanosi. To je zgodba zorenja človeka ikonopisca kot je bila to nekoč zgodba osebe, ki se prebuja na sveti podobi. Na določeni stopnji nastanka ikone, se v sveti podobi zazna prisotnost upodobljenega. To je trenutek, ki je v pisanju ikon neponovljivo lep; trenutek, ko zaznaš, da nisi sam, da si v območju svetega. Tudi zato se ikone počastijo s poljubom ali poklonom.
Spoštovani, želim, da se v temačnih počutjih ne bi nikoli osamili, da bi se s klicanjem božjih in človeških bližin vedno znova prebujali k notranji moči in radosti bivanja. V nas je tako silno hotenje po svetlem in Svetem.
Dobro jutro, spoštovani poslušalci.
Pred leti mi je prijatelj svetoval naj se udeležim delavnice risanja – pravilneje rečeno: pisanja ikon. Ker sem zaslutil, da utegne biti to zame rešilno, sem se odzval. Bil sem namreč v obdobju preutrujenosti, ki je budila v meni temačnost misli in počutja.
Že na začetku nam je ikonopisec – voditelj tečaja razložil, da ni najpomembnejša tista lepota, ki se bo prebudila na ikoni, pač pa je najdragocenejša prebujenost nas, po katerih bo ikona nastala, v Sveto in zato svetlo.
Najprej smo na podobo nanesli najtemnejše odtenke. »Ne zapirajte vase svojih temnih razpoloženj,« nam je naročal voditelj. »Izpostavite jih v božje.«
Nisem ga čisto razumel, a sem ob nastajanju ikone počasi doumel: Na podobo se nanese najprej temina, kot podoba tiste, ki se tolikokrat prebudi v meni. »Naj se v vas in po vas na ikoni prebudi Sveto – svetloba življenja;« je rekel ikonopisec. »Zato kličite Boga z njegovim imenom: Gospod Jezus Kristus, usmili se me. Kličite Sveto, da se prebudi v vas svetlo.«
Staro izkustvo je: S ponavljanjem svetega imena se človek budi v območje Svetega. V klicanju svetega imena se svetlita ikonopisec in po njem podoba ikone. Pri tem je potrebna velika potrpežljivost. V rasti človeka in ikone ni bližnjic. Ikonopisje je šola potrpežljivega prebujanja iz temin v svetlobo življenja: nanašanje sloja za slojem vedno bolj svetlih barv, skozi katere odsevajo vsi prejšnji nanosi. To je zgodba zorenja človeka ikonopisca kot je bila to nekoč zgodba osebe, ki se prebuja na sveti podobi. Na določeni stopnji nastanka ikone, se v sveti podobi zazna prisotnost upodobljenega. To je trenutek, ki je v pisanju ikon neponovljivo lep; trenutek, ko zaznaš, da nisi sam, da si v območju svetega. Tudi zato se ikone počastijo s poljubom ali poklonom.
Spoštovani, želim, da se v temačnih počutjih ne bi nikoli osamili, da bi se s klicanjem božjih in človeških bližin vedno znova prebujali k notranji moči in radosti bivanja. V nas je tako silno hotenje po svetlem in Svetem.
Pogosto opažamo in ugotavljamo, da ljudje postajamo vedno bolj razčlovečeni, da nam zmanjkuje že čisto enostavnega čuta za sočloveka. Bolj intuitivno kot z mislijo razumemo, kaj naj bi bila »sočloveškost« in kaj »nečloveškost«. Bolj čutimo kot razumemo, da je »biti človeški« oz. »sočloveški« nekaj, kar je v temelju vseh človekovih pravic in človekovih dolžnosti, v temelju vseh univerzalnih etik in tudi vseh univerzalnih religij. Pravzaprav je najvažnejša ugotovitev, da oboje sovpada. Kako naj bomo človeški, če nismo sočloveški in obratno, kako naj bomo sočloveški, če ne spoštujemo človeškosti! Druga, podobno pomembna ugotovitev je, da pri sočloveškosti ne za kake posebne lastnosti ljudi. Gre za to, kako smo, tj. kako bivamo in živimo, kadar in v kolikor se zavedamo svoje človeškosti. Iz obeh ugotovitev izhaja, da živeti kot človek, ki se zaveda svoje človeškosti nujno vključuje zavestno in solidarno ravnanje z drugimi ljudmi, ne pa npr. podcenjevanja ali precenjevanja drugih ljudi zaradi njihove narodnosti, barve kože, jezika, kulture, spola, socialne pripadnosti ali drugih razlik med ljudmi. Živeti sočloveško ni biološka danost, ki bi pripadala ljudem po njihovi naravi, tudi ni socio-kulturna danost, ki bi pripadala ljudem kot družbenim in kulturnim bitjem, temveč je realizacija neke ontološke možnosti, torej možnosti ozaveščenega bivanja in žitja, ki šele napravi ljudi za resnično človeške. Zavestno živeti svojo človeškost nas dviga iz okvirov neozaveščenega vsakdanjega življenja v zavestno življenje v so-človeškosti. Takšno življenje nas bogati, ne da bi nam prinašalo kakršnekoli materialne ali socialne dobrine ali prednosti pred drugimi ljudmi. Bogati nas s tem, ko nas dela bolj pozorne, občutljive za to, kar se dogaja z nami in okrog nas, za bolj sočutne in bolj odgovorne. To pa je samo po sebi izvor globljega razumevanja samega sebe in drugih ljudi. Pomembna posledica takšnega zavedanja in razumevanja človeškega življenja je tudi bolj izgrajena samozavest in bolj harmonično usklajevanje lastnih potreb in želja s potrebami in željami drugih ljudi okrog nas. Ne tožimo torej zaradi rastoče razčlovečenosti okrog nas, temveč raje gradimo lastno človečnost in sočloveškost.
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
»Za svobodo nas je oprostil Kristus«, je zapisal sv. Pavel v pismu Galačanom. Zavedal se je, da imajo njegovi naslovljenci sicer vsak svojo predstavo o svobodi, a osnovno hrepenenje, ne biti nadzorovan in podložen, misliti, hoditi in delati po svoje, je pri vseh ljudeh enako. Takoj potem, ko je Pavel v petem poglavju pisma Galačanom napovedal govor o svobodi, je verjetno že izgubil velik del poslušalcev, omejil se je namreč na notranjo svobodo. Judov v diaspori, v rimski provinci Galaciji, v osrčju današnje Turčije, ki jim je Pavel govor o svobodi namenil, notranja svoboda zelo verjetno ni posebej zanimala. Nič drugače ni danes. Notranja svoboda očitno ni naša prioriteta, toda bolj preseneča, da tudi zunanje svobode, ne postavljamo na prvo mesto. V dilemi, ali čast ali svoboda, se človek skoraj vedno odloči za čast; pri izbiri, ali ugodje ali prostost, ima v večini primerov prednost ugodje. Ta ugotovitev nam pojasnjuje, zakaj imajo trdorokci, avtokrati, voditelji najrazličnejših ekstremističnih skupin vedno dovolj privržencev. Ljudje sledijo tistemu, ki jim zagotavlja kakršno koli identiteto in ugodje, čeprav pri tem izgubijo svobodo. Na nov način se ta fenomen manifestira tudi danes. Še pred petnajstimi leti smo bili vsi internetni optimisti. V internetu smo videli alternativo medijem, ki so se nam zdeli manipulativni. Toda interneta s preloma tisočletja, ki naj bi nam zagotovil tako zaželeno svobodo, ni več. »Tehnologije svobode so v samo dobrih desetih letih postale tehnologije množičnega nadzora in cenzure. Medijske, telekomunikacijske in internetne korporacije so pridobile doslej nepredstavljivo informacijsko moč in ideološki vpliv.« Toda ljudje se jim izročajo brez vsakih zavor, pri čemer jih vprašanje notranje in zunanje svobode sploh več ne zanima. »Nastaja množica sestavljena iz neštetih posameznikov, ki so izgubili vse nekdanje družbene in kulturne identitete,« pravi Lenart Kučić, v: Delo – SP, 12. 11. 2016). Za sv. Pavla je bil Kristus prototip svobodne osebe. Odklonil je zapeljevanje, ki mu je ponujalo oblast, čast in ugodje. Zaradi te zavrnitve so se mu maščevali tako, da so ga razgalili, osramotili in pribili na križ, toda notranje svobode mu niso mogli vzeti. Svoje dostojanstvo je ohranil tudi pred tistimi, ki so mu prebodli stran.
Teolog, filozof in mistik Abu Hamid Muhamed al-Ghazali sodi med najpomembnejše figure v islamski zgodovini. Velja ne le za »obnovitelja vere«, temveč tudi za »dokaz religije«. Toda navkljub častnim nazivom, je al-Ghazali pogosto tarča očitkov, da je filozofski tradiciji v islamskem svetu zadal usodni udarec. – Ali je ta očitek zares upravičen? In če: v kolikšni meri? Al-Ghazali je človeški razum in racionalno mišljenje dejansko postavil pod vprašaj. Vendar pa je ta vprašljivost v racionalno spoznavno zmožnost rezultat al-Ghazalijevega intenzivnega filozofskega raziskovanja. Ugotovil je namreč, da poslednjih verskih resnic nikakor ni mogoče doseči zgolj z razumom. Zato je kritiziral učenjake, ki so trdili, da lahko izključno s filozofsko-racionalnimi argumenti pojasnijo metafizično-verske resnice. Dokončne spoznavne gotovosti al-Ghazali tako ni našel v racionalnosti, temveč v mistični izkušnji, ki jo označil kot »neposredno okušanje resničnosti«. Vendar pa »mistično« pri al-Ghazaliju ni zvedeno le na raven subjektivnega psihološkega izkustva. Kar mistik v globini svoje duše izkusi, je nevidni, transcendentni svet, ki ga razodeva Koran. Mistično spoznanje je tako pristno religiozno spoznanje, ki sovpada z resnicami razodete postave oziroma le-tem podeljuje globlji eksistencialni pomen. Toda četudi se je al-Ghazali na koncu svojega epistemskega iskanja obrnil k mistiki, nikoli ni povsem opustil logičnih dokazovanj in filozofskih argumentov. Logika je zanj še naprej pomenila temelj mišljenja in s tem osnovo vsakršnega racionalnega spoznanja. V svojem delu »Rešitelj iz zablode« (Kud Logos, 2014) izrecno poudari, da v logiki ni ničesar, kar bi moral človek zanikati. Prav nasprotno, logične postopke dokazovanja so »uporabljali tudi racionalistični teologi in predstavniki spekulativnega mišljenja«. Vendar pa k temu dodaja, da med racionalisti dejansko obstaja neka vrsta zablode. Racionalistični filozofi namreč gradijo svoje dokaze na pogojih, o katerih so prepričani, da so nujno potrebni za doseganje gotovosti. Toda ko se lotijo verskih vprašanj, teh pogojev ne morejo izpolniti in zato v svojem načinu dokazovanja povsem odpovejo. Popolno gotovost na področju vere lahko po al-Ghazaliju zagotovi le neposredna duhovna izkušnja, »noetično okušanje«, ki je po svojem bistvu nadčutno in nadrazumsko. Al-Ghazali tako sklene, da je refleksija sicer višja od preprostega verovanja, mistično izkustvo pa višje od refleksije. Na podlagi al-Ghazalijevega dela postane jasno, da se logika in mistika ne izključujeta, temveč dopolnjujeta.
Zagotovo ste že slišali ali pa celo sami uporabili rek: “Minuta izgubljena, ne vrne se nobena”. Če obstaja dobrina, ki se jo moramo naučiti modro uporabljati, potem je to zagotovo čas. Vse stvari v življenju lahko nadoknadimo ali obnovimo, le časa ne moremo. Ena bolj žalostnih dolžnosti, ki jih moram občasno opraviti kot pastor, je pogreb. In skoraj na vsakem od njih, torej v trenutkih, v katerih smo soočeni z minljivostjo in kratkostjo človeškega življenja, preberem Mojzesove besede iz Psalma 90: “Nauči nas prav šteti naše dni, da si pridobimo srčno modrost.” Dejstvo je, da je naš čas omejen in da obstaja meja, ki je ne moremo prestopiti. In prav zato se moramo naučiti modro upravljati s svojim življenjem in časom, ki nam je namenjen. In kaj lahko naredimo? Majhne količine časa, ki jih dolgoročno vlagamo v določeno aktivnost, imajo kumulativno vrednost. Telovadba je ena od najbolj očitnih ilustracij tega načela. Obstaja jasen kumulativni učinek, če vsak da telovadimo le nekaj minut. Ob koncu leta vidimo in čutimo razliko. Toda po tem, ko telovadimo prvič, je edina razlika to, da nas morda vse boli. Čas, ki ga investiramo v telovadbo in gibanje v daljšem časovnem obdobju je tisti, ki pomeni razliko. Enako velja, če želimo obvladati katerikoli inštrument ali tvoriti smiselne odnose s prijatelji, otroki ali partnerjem. Takojšnje posledice zanemarjanja ene same investicija časa na katerem koli življenjskem področju, so le redko takoj vidne. Če svoje zdravje zanemarjamo za en dan, ni nikakršnih posledic. Tudi če to počnemo en teden, verjetno ne bo razlogov za skrb. In enako velja za skoraj vse ostale stvari. Toda če zanemarjanje postane naš vzorec, naletimo na dejstvo, da ima tudi to zanemarjanje kumulativni učinek. Če svoje zdravje zanemarjamo en teden ali en mesec, verjetno ne bo nobenih resnih posledic. Toda če to počnemo eno leto, je škoda lahko nepopravljiva. Negativni učinek zanemarjanja se sešteva na telesnem, odnosnem, duhovnem, poklicnem, čustvenem – skratka na vseh področjih. Če dovolj dolgo nekaj ali nekoga zanemarjamo, bomo imeli kaj pokazati. Običajno bo to razsulo in zmeda. Ko poskušamo zanemarjanje nadoknaditi, lahko to v nas sproži zaskrbljenost in eksplozijo energije. Študenti, ki poskušajo študiranje celega tedna stlačiti v zadnji dan in noč pred izpitom, to dobro poznajo. Toda ko gre za odnose, zdravje in duhovnost tega ne moremo narediti. Vse te stvari se gradijo z rednim investiranjem časa. In prav zato je dobro prisluhniti nasvetu iz Pisma Efežanom: “Skrbno torej pazite, kako živite, ne kot nemodri, ampak kot modri. Skrbno izrabljajte čas, kajti dnevi so hudi.” (Efežanom 5,15.16) Vprašajmo se, kako naj bi v luči svojih preteklih izkušenj, sedanjih okoliščin ter sanj, načrtov ali upov za prihodnost modro uporabljali svoj čas. Kaj moramo dodati svojemu urniku? Kaj odvzeti? Kje moramo uporabiti načelo kumulativne vrednosti? Začnite s tem, da boste med stvarmi, ki jih boste našteli v odgovor na omenjena vprašanja, izbrali eno, ki jo lahko začnete delati in ki bo, če je boste delali dosledno, imela pozitiven učinek na eno od področij vašega življenja. In začnite jo delati danes. Naš čas je naše življenje. Uporabljajmo ga modro.
Papež Frančišek je nekoč takole nagovoril družine: »Če se še tako prepirate in če morda celo krožniki letijo po kuhinji, nikoli na končajte dneva, ne da bi se spravili in pobotali med seboj. Nikoli!« Sprava med ljudmi je eden najlepših in najbolj osrečujočih dogodkov. Sad sprave je edinost, soglasje, harmonija. Danes začenjamo kristjani Teden molitve za edinost, ki je le druga beseda za spravo. Žalostno dejstvo je, da smo kristjani že stoletja med seboj razdeljeni. Verujemo v istega Jezusa Kristusa kot Božjega Sina in Odrešenika, a pripadamo različnim krščanskim cerkvam, ki so se med seboj odtujile in živijo vsaka svoje življenje. Nekaterim se zdi ta raznoličnost krščanstva hvalevredna, vendar vemo, da Kristusov načrt ni bil takšen. On je ob slovesu od učencev molil: »Oče, daj, da bodo ti, ki vame verujejo, eno, kakor sva midva eno.« Če papež pravi, da se mora družina vsak dan sproti spraviti, koliko bolj to velja tudi za kristjane. Geslo letošnjih molitev in srečanj podčrtuje še en vidik sprave. Glasi se takole: »Kristusova ljubezen nas priganja,« nas zavezuje, da se spravimo. Jezusovo delo na zemlji je bilo sprava, ki je samo druga beseda za odrešenje. Po Kristusu nas je Bog spravil s seboj in tudi nam dal službo sprave, piše apostol Pavel. Kako je to napravil? Z odpuščanjem in trpljenjem. Sprava ni zastonj, niti poceni. Pot sprave je dolga in naporna in vključuje tudi bolečino. Eden velikih duhovnih svetilnikov dvajsetega stoletja je bil brat Roger Schutz, ustanovitelj taizéjske meniške ekumenske skupnosti. Vasica Taizé v francoski Burgundiji že petdeset let priteguje milijone mladih ljudi, ker izžareva in oznanja eno samo sporočilo: sprava. Brat Roger je v pravila meniške skupnosti zapisal: »Nikoli se ne sprijazni s pohujšanjem razdeljenosti med kristjani.« Mladim je govoril o Bogu ljubezni in usmiljenja. Rad je ponavljal besede sv. Avguština: »Ljubi in povej to s svojim življenjem.«V cerkvi sprave, ki je kot velik šotor sredi šotorišča, mladi z vsega sveta molijo in pojejo skupaj z menihi, ki prihajajo izmed protestantov, anglikancev in katoličanov. Hočejo biti majhno, vidno znamenje sprave. A tudi brat Roger, človek, ki je utelešal sámo dobroto, nežnost, krotkost in nenasilje, je moral umreti nasilne smrti. Privoščimo danes sočloveku besedico odpuščanja. Odločimo se za gesto, ki bo rodila spravo. Sveto pismo namreč pravi: »Naj sonce ne zaide nad tvojo jezo in prepirom.«
Najbrž se ne motijo tisti, ki pravijo, da je težko povedati nekaj, kar še ni bilo povedano ali pa da je težko napisati pesem, ki še ni bila napisana. Hrati pa iz lastnih izkušenj vemo, da lahko slišimo iste besede, iste stavke neštetokrat, pa se nas vedno drugače dotaknejo, nas drugače nagovorijo. Zatorej se danes ozrimo nazaj in se pustimo nagovoriti besedam neprecenljive duhovne tradicije izročil vzhoda in zahoda, severa in juga. Takole nam sporočajo: doumeti da si Nič, je modrost. Doumeti, da si Vse, je ljubezen. Ko doumeš in veš, da si Nič, vzpostaviš modrost. Ko doumeš in veš, da si Vse, vzpostaviš ljubezen. Odtlej ni ničesar več, česar bi ne mogel ljubiti. Dovolite mi, da ponovim še enkrat: doumeti da si Nič, je modrost. Doumeti, da si Vse, je ljubezen. Ko doumeš in veš, da si Nič, vzpostaviš modrost. Ko doumeš in veš, da si Vse, vzpostaviš ljubezen. Odtlej ni ničesar več, česar bi ne mogel ljubiti. Odtlej je tvoje življenje nenehno prepletanje modrosti in ljubezni… Verjamem, da se v teh temeljnih vprašanjih človeškega bivanja naši predniki niso nič kaj razlikovali od nas. Človek, ki se vsaj malo poglobi vase spozna, da ljubezen, ki hoče oklepati ali prisvajati, izgublja svojo moč ter se pričenja spreminjati v svoje nasprotje. In če zberemo dovolj poguma in iskrenosti ter si dovolimo pogledati še naprej, lahko ugotovimo, da je zares ljubiti pravzaprav nekaj težkega, nekaj, kar zahteva veliko mero odsotnosti sebe samega – odsotnosti svojih mnenj, navad ali prepričanj. Velikokrat se nam zgodi, da ljubezen zamenjamo z še eno obliko ‘’imeti’’. Ne čisto enako, ampak podobno, kakor imamo različne predmete, obleke, nepremičnine in mnogo drugega, mislimo, da imamo na nek način tudi ljudi, ki smo jih, sprejeli v svoj intimni svet – in oni nas v njihovega. Rečemo, da jih imamo radi ali pa da jih ljubimo. Če storijo nekaj, kar je v nasprotju z našimi pričakovanji, smo ranjeni in tudi trpimo. In če se takšna njihova ravnanja nadaljujejo, jih sčasoma ali pa tudi naenkrat odpustimo od sebe, iz svojega življenja, se razidemo in rečemo, da jih ne ljubimo več. Ni redko, da se kaj takega zgodi celo med starši in njihovimi otroki. Velikokrat se sprašujem, ali sem dovolj pogumen in ali sem pripravljen zares raziskati kaj je ljubezen, ki jo živim ali okušam, kakšna je zares moja ljubezen? Morda je današnje jutro pravšnje za to.
Pogovarjala sem se z ženo, ki je v svojem življenju doživela veliko težkega. Občudovala sem jo, kako je zmogla biti kos vsem težavam, kako je znala ohraniti svojo trdno samostojno vero, kako ji je uspelo, da je ostala tako vedra in toplo človeška v odnosih do soljudi. Pogovarjali sva se tudi tem, kaj so ji pomenili drugi ljudje na njeni poti. »Bližnji so mi kot lučke ob poti – smer moram izbirati sama in hoditi moram sama. Toda brez lučk ob poti bi ne mogla ničesar.« Tako je rekla. Pomislila sem, kako jaz doživljam te lučke ob poti. Velikokrat se tisti, ki mi sveti ob poti, niti ne zaveda, da mi njegova luč pomaga nadaljevati pot. Prav tako tudi jaz drugič posvetim v temo nekoga, ne da bi sploh vedela. Pred nekaj dnevi sem imela slab dan. Sama ne vem zakaj, ampak vse se mi je zdel zelo težko, sama sebi sem se zdela sitna. In v to turobno vzdušje je pozvonil telefon. Prijazen glas znanke na drugi strani je naenkrat razbil turobnost in ob pogovoru, ki na zunaj ni bil nič posebnega, se je situacija zame spremenila. Verjetno se vsakomur od nas dogaja podobno. Prijazen pozdrav soseda, znanca, prijatelja, sodelavca …nekaj preprostih besed, ki povedo več kot samo gole besede – to nam lahko polepša dan. Pa seveda ne pozabimo, da prijazna beseda, drobno priznanje, naredi naše skupno življenje povsem drugačno. Zato ni vseeno, kako se srečujemo. Poskušajmo biti drug drugemu lučke ob poti, da se bomo laže odločali za smer poti in bomo laže hodili.
Telo imamo za nekaj tako samoumevnega, da o njem običajno ne razmišljamo. Zavemo se ga šele tedaj, ko nas na njem kaj boli. Današnja družba zelo poudarja vse, kar je telesnega. Prav tako nam ne prizanaša s podobami bolj ali manj razgaljenih teles. Telo naravnost poveličuje. Hkrati pa telo ostaja nekaj skrivnostnega. Jaz sem telo, brez njega me ni, ne obstajam. Tudi drugi človek mi je dostopen samo v konkretnosti telesa. Vse, kar živim, doživljam in čutim, se dogaja v telesu in prek njega. Moje telo korenini v življenju, ki se daje. Zastonjsko in nezasluženo. Skrivnostno mi priteka iz skritega Vira. Ali lahko kaj povem o tem Viru? Filozofi bi lahko o njem dolgo in veliko govorili. Toda če bi mu zares prisluhnili, bi slej ko prej morali umolkniti. Začudili bi se nad tem Virom življenja, iz katerega ga tudi sami prejemajo. Telo torej, moja oseba, jaz sam z vsem svojim bitjem sem zakoreninjen v Življenju. Stara slovenska beseda za telo je »živôt«. V njej odzvanja koren besed »živ, živeti«. Pomeni pa tudi življenje. Se pravi telo je živo, v njem je življenje. Telo brez življenja je truplo. Bodímo pozorni: pri vsaki sveti maši slišimo te Jezusove besede: »Vzemite in jejte od tega vsi. To je moje telo, ki se daje za vas«. V slovenščini živa in konkretna razsežnost telesa ne pride do izraza, v nemščini pa še danes duhovnik v Jezusovem imenu reče: »To je moj živôt, ki se daje za vas«. Pri evharistiji se nam torej ne daje umrljivo Jezusovo telo, temveč njegov »živôt«, Jezus kot živa oseba. Z njegovim telesom (živôtom) smo deležni njegovega življenja. Njegovo telo ali život pa ni več nekaj umrljivega, ampak razodeva polnost življenja v Očetovi ljubezni. In mi smo te Ljubezni, tega Življenja v Očetu deležni po krstu. To Življenje zdaj po Kristusovem telesu pronica v naše telo, v našo osebo in jo dela živo za večno življenje; zato naše telo – to je naša vera – tudi ob uri naše smrti ne bo postalo truplo, saj je vcepljeno v Očetovo ljubezen, ki nikoli ne mine.
V enem od pogovorov z mojim iranskim prijateljem, sufijem in mistikom, o smislu življenja je nastal ta zapis: »Ali se je potrebno osvoboditi preteklosti in prihodnosti?« „Ne le to. Osvoboditi se je potrebno tudi vseh pričakovanj in želja. Šele, ko to dosežemo postane naša življenjska pot vodena od znotraj. Trenutek nas vrača k sebi, ampak seveda je o tem veliko lažje govoriti kot to živeti.“ Najin pogovor je za nekaj trenutkov zmotila skupina vernikov, ki so prišli naproti in prepevali verske pesmi. Ustavil sem se in prisluhnil petju. Pevci odeti v bele halje, njihovo tako nezemljsko petje in najin pogovor o iskanju najglobljega. Trenutek stopi vame in me utišaj! Pocukal me je za rokav in mi pomignil, da naj sedem na breg reke. Začel je recitirati: Prebudi se ljubi moj. Bodi prijazen s svojim spečim srcem. Pelji ga ven, na širna polja Svetlobe, in mu dovoli, da zadiha. Reci, "Ljubezen, vrni mi moja krila. Dvigni me, dvigni me bližje." Reci soncu in luni, reci našemu dragemu Prijatelju, "Zdaj Te bom popeljal, Ljubljeni, na tisti čudoviti Ples, ki si ga obljubil!" Poslušal sem ga z zaprtimi očmi. Po trenutkih tišine je dodal: „Dragi moj, vse to so le prazne besede. Edina resničnost in edini učitelj je ljubezen. Ljubezen je popolna predaja in popolna predaja je lahko le Ljubezen. Hvaležen sem Bogu, da sem jo okusil in da še vedno pijem iz njenega izvira. Vem, kaj pomeni popolna predaja in popolno zaupanje. To je božji blagoslov. To niso trenutki, to je čas brez časa. Čas, ko se izbriše jaz in ti, ko si vse in nič, ko si začetek in konec, ko si eno z vsem. To je zame srečanje z Bogom, ki nima imena, ki je zame Ljubezen in Ljubezen je Bog. Moje izkustvo Ljubezni je moje izkustvo Boga. Presrečen in zahvalen sem Bogu za ta čudoviti dar, ki je prinesel toliko lepega in tudi trpljenje. Tolažim se, da Bog ve, kaj je dobro zame in vem, da je bilo vse kar sem doživel na moji poti nujno za moj razvoj. Vem, da brez težkih trenutkov, brez trpljenja, ne bi bil to kar sem. Ali kot pravi moj dragi prijatelj Hafez: Nocoj bo govora o ljubezni, in jutri zvečer prav tako. Pravzaprav ne vem nič bolj primernega, o čemer bi lahko govorili, dokler ne bomo umrli.
Nekoč je živel alkimist, ki je, tako kot mnogi drugi alkimisti posebej v srednjem veku, svoje življenje posvetil iskanju kamna modrosti, redkega kamna, ki je imel to moč, da predmete iz železa spremeni v zlato. »Preizkusil bom vse kamne zemlje, enega za drugim. Zagotovo bom našel kamen modrosti,« si je dopovedoval sam pri sebi. Na začetku se je zdelo vse precej enostavno. Alkimist se je opremil z železno verigo in se z njo dotaknil vsakega kamna, ki ga je videl. Tako je hodil in hodil, in ko je zagledal kamen, ga je prijel in se z njim dotaknil verige. To početje je postalo njegov vsakdan. Leta pa so minevala in alkimist je blodil, zdaj z razmršenimi lasmi, polnimi prahu, suh kot prekla in s srepim pogledom iskal svoj čarobni kamen. Vsi so ga imeli za norega. Nekega dne pa se mu je približal deček in ga vprašal: »Povej mi, kje si našel to zlato verigo, ki jo nosiš okoli pasu?« Alkimist se je zdrznil, ko je pogledal verigo: nekoč železna, je bila zdaj zlata! Udaril se je po čelu. To niso bile sanje, toda kdaj je prišlo do te spremembe? Navadil se je pobirati kamne, se z njimi dotikati verige, jih nato odvreči, ne da bi preveril ali je prišlo do kakšne spremembe. Ostarelemu alkimistu je dejansko uspelo najti kamen modrosti in ga v istem trenutku tudi izgubiti. Začelo se je že večeriti in alkimist se je vrnil na prehojeno pot, da bi poiskal izgubljeni kamen. Ampak zdaj je bilo njegovo telo upognjeno in moči mu je zmeraj bolj primanjkovalo. Vsak dan se dotikamo ljudi in predmetov, ampak zaradi pasti rutine prepogosto ne opazimo, kdaj se naš dotik pozlati. Rutina je pogosto tista prepreka, ki nam onemogoča občutek hvaležnosti za bogastvo, ki nam ga prinaša vsak dan znova. Dotik ni nekaj samoumevnega, je čut, ki nam je, če smo zdravi, stalno na razpolago. Dotik zmore potolažiti, opogumiti, daje dostojanstvo, je v pomoč. Tudi danes nam je dana priložnost, da v dotikih dneva odkrivamo zlato, ki se skriva pod površino. Da ne bi bilo prepozno in bi kot alkimist nemočno zrli na pot nazaj.
»Najdragocenejši pouk / poteka na smrtni postelji. / Vsa ogledala so čista, / kot jezero po velikem dežju,« zapiše nemška pesnica Hilde Domin. Ta precizna misel je obenem tudi dejanje poguma. Smrt je ena tistih besed, ki je v sodobni poeziji ne srečamo prav pogosto. Morda je tako zaradi domnevne iztrošenosti od tisočletnih priklicevanj, gotovo pa tudi zaradi duha časa, ki si prizadeva, da smrt ostane zgolj – smrt. Smrt je najprej prav to – brezno niča, ki jemlje. Radi se tolažimo, da ljubljeni preminuli ostajajo z nami, a to ne drži za tiste, ki so bili sprepleteni z globinami našega obstoja. Oni odidejo. Za njimi ostane podoba, ki z leti izgublja ostrino, glas, ki mu čas odvzame barvo in moč. A vendarle je lahko konec življenja tudi začetek. Na horizontu tega, danes drznega mišljenja se smrti med seboj razlikujejo ne le po tem, ali so naravne ali nasilne, nenadne ali dolgo pričakovane, pač pa tudi po tem, kakšno sled pustijo za seboj v pokrajini živih. V sled, ki ostaja za preminulim, se izlivajo vse izrečene in neizrečene besede, vse nežne geste in vsi spodleteli poskusi sobivanja. A ne le to, vanjo se iztekajo tudi struge našega duhovnega življenja. Kot bi nas konec nekega življenja izzval z najbolj temeljnim vprašanjem: Si znal videti začetek? Si v človeku, ki te je zapustil, uzrl dno, stičišče vseh njegovih pojavitev v svetu, njegovo podarjenost, v kateri si rojstvo in smrt zreta iz oči v oči? Smrt lahko pusti za seboj opustošenje, če so ta vprašanja lebdela na površini zavesti kot tujek v procesu samoohranitve življenja; žalovanje tedaj postane reka, ki preplavlja bregove. Lahko pa, če smo se znali v teh razpokah za hip naseliti, konec vrže na življenje slepečo luč. Kot v Caravaggiovem chiaroscuro se razločijo robovi, poglobi se perspektiva, izostrijo se kontrasti. Svetloba in tema se srečata v nedeljivi celoti obstoja. »Naslednja učna ura / bo tvoja smrt, ali moja,« zaključi pesnica »tako svetla, tako jasna, / da se bo v hipu stemnilo.«
Zmaga v odnosu ni nikoli samo na eni strani; zmaga je v sposobnosti igrivosti med dvema poloma; zmaga je vedno v napredovanju dveh po usklajevanju za dobro in ne v zmagi/porazu samo enega. Četudi zmaga le ena stran je ta kratkotrajna; to je ‘Pirova zmaga’, ki nosi v sebi kali poraza. Že kot otrok nisem mogel razumeti kako se lahko dva spreta in pri tem trmasto vztrajata vsak pri svojem ‘prav’. Že takrat sem nekje v sebi vedel, da ne more biti v ognjevitem zavračanju, medsebojnem poniževanju … zmagovalec na nobeni strani, da je tisto prav nekje ‘nad’ njunima resnicama zaradi katerih sta se bojevala. Že takrat so me odrasli spravljali v notranjo konfliktnost: po eni strani so se mi zdeli veliki in pametni, po drugi pa kot pavijani (takrat, ko vreščijo in se med seboj grizejo). – No pravzaprav so se mi zdeli bol grozni kot pavijani. Ko so mi pripovedovali o zmagovitih vojnah in poražencih … In potem, ko smo se te vojne igrali: ‘kavbojce in indijance’, ali pa ‘nemce in partizane’… Tudi ko sem dobil vlogo na ‘sovražni strani’, me je begala misel: “Ampak, saj sem tudi v tej vlogi človek – nekdo, ki ima mamico pa očka – nekdo, ki čuti ljubezen … nekdo, ki je krhek in nemočen in si želi le, da bi lahko živel v miru s tistimi, ki jih ima rad.” In potem sem razmišljal, a ne razumel (in vse do danes ne razumem) kako se lahko gre nekdo vojno z ljudmi, ki si najgloblje v sebi želijo le miru in ljubezni. Kdo jim daje pravico da tolike speljujejo v medsebojni boj in poboj? Strašno, kaj lahko naredi človek za legalno! In ko sem v filmih opazoval generale, so se mi v svoji nadutosti okrašenosti s tistimi čini in priznanji zdeli strašni v zame neki nerazumljivi izrojenosti; in ko sem gledal pomembneže, ki odločajo o vojni in miru sem videl v njih in med njimi toliko popačenega in spačenega … – če že v videzu, koliko bolj šele v njihovi miselni/ notranji resničnosti. In potem sem tolikokrat razmišljal zakaj raje namesto vojn ne igrajo za sprostitev nogometa, zakaj morajo v njihovi igri umirati ljudje? In ko sem to povprašal učitelje, so mi rekli, da sem še majhen in nič ne razumem. In potem sem se prestrašil, da bom postal, ko odrastem kakor oni; da bo njihovo razmišljanje postala moja lastna misel, da bom izgubil čut za Ž/življenje, kot živi v srcu otroka. »Šel je popotnik skozi atomski vek /…/ in je prodal svoje srce,« je zapisal Matej Bor. »Šel je na tržnico in vprašal je kanarčka: Ali naj kupim tebe? - Kaj boš z menoj zdaj, ko nimaš srca? Nazadnje je sklenil, da si pozida hišico tam na obronkih atomskega veka. Ko so ljudje hodili mimo in vpraševali: Kdo živi v tej hišici, da nikoli ne odpre ne oken ne vrat? je rekla hišica: Človek, ki se je skril vame, ker ga je sram, da je prodal svoje srce.« Ljudje, nikar ne prodajmo svojega srca.
Danes radi govorimo o »boju za obstanek »v gospodarstvu, v podjetjih, v kulturnem življenju, razpravljamo o preživetju ljudi in planeta. Tako nehote uporabljamo besedo iz biologije, ki pozna Darwinov nauk, ki uči, da rastlinske in živalske vrste izpodrivajo ena drugo in da obstane tista, ki je močnejša, ki si drugo podjarmi, ali pa jo celo iztrebi. Toda prav biologi danes poudarjajo, da je v naravi tudi zavezništvo med živimi bitji. Če je kakšna vrsta preživela, je to zaradi tega, ker je vzpostavila zavezništvo z drugo vrsto. Podobno je tudi v življenju človeka. Če je homo sapiens obstal, je to zaradi tega, ker so si tudi prvi ljudje znali med seboj pomagati in si ponuditi gostoljubje. Med njimi je bila zavest, da nikogar ne puste samega, ne v življenju in ne v smrti. Tako so med seboj sklenili zavezo pomoči in gostoljubja. Zaradi gostoljubja so si ljudje med seboj delili vodo in hrano, od drugih družin in ljudstev so poklanjali in prejemali neveste, zaradi gostoljubja so bili lahko tudi pokopani v zemljo. Gostoljubje je bilo v starih kulturah nekaj svetega, ker je bilo povezano z Božjimi zakoni. Zato je tisti, ki je sprejel tujca, postregel samemu Bogu. To lepo tradicijo najdemo tudi pri očaku Abrahamu: postregel je trem tujcem in s tem povabil Boga v svojo sredo, kajti trije popotniki so bili glasniki Božje dobrote in Božje besede. Tudi blagoslova ni izostal, Abrahamova žena mu je rodila sina Izaka in vemo, kaj je v tistih časih pomenilo, če ima mož sina. To je bil znak, da je Božja roka nad njim in da se bo Božji blagoslov razprostrl tudi v prihodnost. In če smo pozorni, vidimo, da so tudi veliki preroki kot npr. Izaija zelo poudarjali gostoljubje do tujcev: Spomni se Juda, da si bil tujec v egiptovski deželi, zato spoštuj tujca! Tudi Kristus je poudarjal gostoljubje. Jasno je povedal, da takrat, ko sprejmemo reveža, bolnika, ali pa tudi otroka, njega sprejmemo. Vsa krščanska civilizacija temelji na gostoljubju. Bog prosi za gostoljubje, da bi prebival med nami. Tako se že v Betlehemu Kristus povabi k preprostim ljudem in kasneje kot učitelj k cestninarju Leviju, ki postane njegov učenec Matej, ali pa k Zaheju, ki do Jezusa ni samo gostoljuben, ampak se ob njem tudi spreobrne. Kristus zagotavlja, da bo tudi v večnosti on gostoljuben do nas, ko nas bo posadil za mizo in nam stregel. Danes je evropska civilizacija na razpotju: ali bo še v svojem temelju krščanska ali ne, ali bo sposobna sprejeti tujca, reveža in otroka, pa naj bodo kateri koli barve, vere ali pa kulture.
Eno temeljnih vprašanj, na katerega je filozofija vselej poskušala najti odgovor, je vprašanje, kaj je prava modrost in kako jo doseči. Sokrat, znameniti grški filozof iz 5. stol. Pr. Kr., je podal precej nenavadno opredelitev. Kot naj bi povedal na svojem zagovoru pred atenskim sodiščem, pa ga je prav ta njegova modrost spravila ob slab glas in naposled ob življenje. Vsa mržnja se je začela, ko je šel njegov prijatelj Hajrefont v delfsko preročišče poizvedovat, ali je kdo modrejši od Sokrata, svečenica pa je odgovorila, da ni nikogar takega. Sokrata je ta odgovor seveda presenetil, saj je bil namreč prepričan, da v njem »ni modrosti niti za pol naprstnika,« kot se je izrazil sam. S tem vprašanjem si je dolgo belil glavo, naposled pa se je odločil, da bo trditev preročišča preveril pri nekom, ki je veljal za modrega. To je bil eden izmed takratnih politikov, toda v pogovoru z njim se je Sokratu vedno bolj zdelo, »da se možak zdi mnogim ljudem moder, najbolj pa sam sebi, da pa v resnici ni moder.« Odkril je namreč, da je njegova védnost le navidezna in ker mu je hotel to tudi dokazati, se mu je seveda precej zameril. Dalje je Sokrat pristopil k pesnikom, a je kmalu spoznal, da prav tako »ni bila modrost tisto, kar jih je usposabljalo za oblikovanje slovstvenih umetnin, temveč neke vrste nagon ali navdihnjenje.« Podobno je bilo pri obrtnikih: čeprav so bili vešči v svoji stroki, pa so si neupravičeno »prisvajali nezmotljivo modrost tudi v drugih zadevah.« Kljub temu je Sokrat prišel do pomembnega spoznanja, da je sam res nekoliko modrejši od vseh teh ljudi, saj si domišljajo neko vednost, pa so v resnici brez nje, medtem ko se sam zaveda, da ničesar ne ve; v nasprotju z vsemi drugimi si namreč ne dela utvar, da poseduje neko védenje in modrost – povsem nasprotno, ve, da je v resnici popolnoma neveden. S tem, ko se je zavedal lastne nevednosti in jo priznaval, je razvijal držo ponižnosti in skromnosti, prav to pa ga je postavljalo nad vse ostale. Seveda se je s takim postopanjem Sokrat zameril številnim sodržavljanom. Ti so ga celo obrekovali, da je učitelj modrosti, a je Sokrat stalno zatrjeval, da je »prava modrost last boga«, medtem ko ima »človeška modrost le bore majhno vrednost ali bolje nikakršne.« Po njegovem mnenju je bil namen preročišča poudariti, da je najmodrejši med ljudmi »tisti, ki je kakor Sokrat spoznal, da je njegova modrost pravzaprav le votel ničes.«
Praznikov se ponavadi veselimo. V sebi nosijo nek čar, ki bi ga težko opisali. Še posebej prazniki okoli Božiča in Novega leta prinašajo v človeka vznemirjenje, veselje, pa tudi mir. Še vedno v nas odmevajo Božični napevi. Darila in voščila še dodatno pripomorejo k temu, da je to nek poseben čas. Ti trenutki so toliko lepši, kolikor več znamo narediti nekaj dobrega za drugega. In te praznike, to veselje, lahko podaljšamo, če znamo v življenju svoje veselje in svojo srečo iskati v ljudeh okoli sebe. Ameriški zdravnik dr. Tom Dooley (Düley), je bil zdravnik v Vietnamu v času vojne. Mladim Američanom je pisal: »Duh Božiča naj traja 365 dni!« In kako naj naj bi dosegli? Ta zdravnik nas spodbuja na zelo preprost način: »Ali si pripravljen pozabiti tisto, kar si ti storil za druge in se spominjati samo tega, kar so drugi storili zate? Si pripravljen pozabiti na to, kar ti je dolžan svet in misliti na to, kar ti dolguješ svetu? Pustiti ob strani svoje pravice in imeti pred očmi svoje dolžnosti in si pogledati čisto od blizu v svojo dušo, če imaš možnost, da storiš tudi kaj več, kot je tvoja dolžnost? Ali se zavedaš, da bi že moral spoznati, da so tvoji vrstniki popolnoma enaki tebi in skušaj za fasadami zunanjega videza odkriti, da nosijo v svojih srcih lakoto po sreči?« Tako je zapisal mlad zdravnik, ki je umrl star 34 let. Kako nekaj pomembnega je v življenju vsakega človeka iti k človeku, ki trpi, ki se boji nasilja in sovraštva, sem sam doživel na Madagaskarju. Obiskal sem tako imenovano »rdečo cono«. Tam se ljudje vsak dan bojijo za svoje življenje. Bojijo se tatov, ki kradejo, ranijo, včasih pa tudi pobijajo ljudi. Preprost Malgaš mi je rekel: »Vem, da ti je znano, da je to področje, ki si ga obiskal, zelo nevarno. Pa vendar si prišel k nam. To nam veliko pomeni!« V teh dneh sem zasledil zanimivo misel: »Stojimo pred škandalom uboštva. Migranti in begunci svetu ta škandal uboštva in nemoči razodevajo v surovi in šokantni obliki. V srečanju z ljudmi, ki bežijo iz svojih domov, stoji pred nami človek. Kako se bomo odločil? Ali bo v meni humanizem? Ali pa se bo v meni zaradi strahu in jeze pojavil antihumanizem?« Gre za to ali vidimo v vsakem človeku njegovo dostojanstvo ali pa delim ljudi na ljudi s pravicami in ljudi, ki nimajo pravic. Prazniki nas usmerjajo k človeku, vsakemu človeku brez razlike. Obrisati solzo na obrazu sočloveka, ki trpi in ga sprejeti kot sebi enakega. To prinaša srečo drugemu in tistemu, ki deli upanje ljudem okoli sebe. To je prava pot!
Tudi letos, dragi bratje in sestre, smo upali, da bo biser Božjega stvarjenja, naš planet Zemlja, Betlehem, ki bo pričakal Božjega Sina s pesmijo angelov, s toplimi srci pastirjev ter bogatimi darili modrih kraljev. Na žalost, namesto da bi bila podobna Betlehemu, je zemlja bolj podobna Sodomi in Gomori – namesto pesmi angelov Božjega Sina pričakujejo vojaške trobente, ki grozijo planetu z uničenjem. Namesto toplega ognja pastirjev Božjega Sina pričakuje ogenj, ki požira milijonska mesta in domove neštetih ljudi. Namesto modrih kraljev, ki iščejo Boga, svetu vladajo Herodi, ki jim pobijanje tujih otrok ni greh, temveč »kolateralna škoda«, nič jim ne pomenijo reke solza onesrečenih mater, ki kot Rahela objokujejo svoje otroke po celem svetu. Namesto da bi slišali in sprejeli glas modrecev, so modrece pobili oziroma pripeljali do roba revščine. Modra morja so spremenili v modra grobišča, v katerih umirajo tisoče žensk in otrok. Ravno na takšno zemljo je spet prišel Božji Sin, da bi obrisal solze mater, da bi spravil očeta s sinom, brata z bratom, narod z narodom, da bi spravljeni med seboj lahko skupaj ustali proti Herodu in njegovemu kraljestvu – kraljestvu krvi, ognja in sekire ter bi zemlji povrnili dušo Betlehema. Bog nas poziva inopogumlja:»Ne bojte se. Jaz sem z vami vse dni do konca sveta. Jaz sem svet premagal.« Premagali bomo tudi to zlo našega časa, če bosta človek in Bog skupaj. Če se proti zlu ne bomo hoteli bojevati, bo Bog prišel in zbral svoje pravičnike, kot je pravičnega Lota in njegova otroka odpeljal iz Sodome preden jo je pogoltnil ogenj. Naši mali prelepi državi so prizanesle številne nesreče in hudobije, ki razsajajo po svetu. Videti je kot betlehemska oazica. Toda tudi ona nosi odgovornost za vse trpljenje kjer koli na svetu. Niti pri nas ni malo tistih, ki jokajo, ker nimajo, in tistih, ki se herodovsko razmetavajo z ogromnim bogastvom. Solza enega lačnega otroka je zadostna, da bi jokala cela zemlja in cel svet. Prosimo Boga, naj teh solza pri nas in na celem svetu ne bo nikoli več, saj je vsega zadosti, in nam bo Bog dal še več, če bo med nami ljubezen. Vsem ljudem želim srečno in blagoslovljeno leto 2017.
Vračala sem se s prazničnega obiska in prečkala Slovensko cesto v Ljubljani. Tik pred domačo hišo me je ustavil mlad fant. Mislila sem, da bo prosil miloščine. Ko sem se obrnila mi je rekel: »Daj mi en lep blagoslov«. Iztegnil je svoje odprte dlani proti meni. Položila sem svoje roke v njegove, ga pogledala v oči in molila: »SVETI BOG, IZLIJ SVOJ OBILNI BLAGOSLOV NA TEGA FANTA. Ti si ga poklical v bivanje, ti ga poznaš po imenu, ti ga imaš neskončno rad, ti ga spremljaš in vodiš na vsakem koraku. Blagoslovi ga in mu podari Svetega Duha, da te bo spoznal in zaživel poklicanost, ki mu jo ti podarjaš!« V trenutku tihote je povedal svoje ime; da je ALEKSANEDER. »Aleksander, naj te vsak trenutek in na vseh poteh spremlja in vodi VSEMOGOČNI BOG, OČE, SIN IN SVETI DUH. AMEN« S pogledom se je zahvalil, se obrnil in odšel svojo pot. Še nekaj trenutkov sem presenečena stala in gledala za njim, ko je odhajal. Začutila sem, da sva se srečala, da sva drug drugemu odprla srce; Kaj neki ga je nagnilo, da je neznano redovnico sredi Ljubljane prosil za blagoslov, da sem mu lahko podarila nekaj najbolj dragocenega? Božič že počasi izzveneva v vsakdanji ritem življenja. Današnji praznik Gospodovega razglašenja – Praznik Sv. Treh Kraljev pa nekako povzema nemir in iskanje vsakega človeka, da bi načel Resnico, pravo Luč, da bi se srečal z Bogom. Na to pot nas vabi hrepenenje lastnega srca, včasih bolečina in stiska ali pa prepričljiva in dobrohotna beseda, Božja beseda. »In glej, zvezda, ki so jo bili videli na Vzhodu, je šla pred njimi, dokler ni prišla in obstala nad krajem, kjer je bilo dete. 10 Ko pa so zagledali zvezdo, so se silno razveselili. 11 Stopili so v hišo in zagledali dete z Marijo, njegovo materjo. Padli so predenj in ga počastili; in odprli so svoje zaklade in mu darovali zlata, kadila in mire.« (Mt 2,1-12) Da bi se v vsakem srcu pojavila svetla zvezda vodnica. Da se ne bi ustrašili naporne poti in pogumno hodili skozi puščavo in noč sodobnega življenja. Da bi nas privedla v srečanje z Resnico in Pravo Lučjo, ki že biva med nami in nam daje pravico, da živimo kot Božji, Ljubljeni… Pa se v meni prebuja molitev: »O Bog, današnji dan si po zvezdi vodnici narodom razodel svojega Sina. Vodi naše življenje tako, da bomo tvojo Ljubezen z veseljem sprejemali in jo tudi velikodušno, vsak dan, podarjali v pozornem in hvaležnem služenju vsem bratom in sestram.«
Naše glavno mesto za božične praznike zgleda kot del nebesnega oboka, ki se je spustil čisto do nas, tako nizko, da se ga lahko dotaknemo. Tisoč in tisoč svetlečih okraskov je razpetih nad glavnimi trgi in mostovi. Okrašena so pročelja znanih hiš in grad nad mestom se ponoči blešči v sijaju menjavajočih barv. Veselim se noči pod vsemi temi okraski, čeprav so že kar preveč kičasti in predolgo visijo. Ljudje, ki se pod njimi sprehajajo, se radi ozirajo kvišku in so vse bolj podobni svojim majhnim otrokom, ki s prsti kažejo na zanimive oblike lučk in vzklikajo od veselja, ko se kakšna lučka utrne ali spremni barvo. Le nekaj ulic naprej pa je noč enaka kot vsak večer. Gorijo tihe luči in daleč, daleč nad glavami ljudi se bleščijo druge drugačne zvezde. Zvezde, ki jih ljudje niso niti prižgali niti jih ne morejo ugasniti. Že leta in leta, stoletja in tisočletja, se tiho bleščijo v svoji odmaknjeni lepoti in po njihovi legi določamo dobre ali slabe čase, dobre ali slabe vplive nebeških teles. Zvezde imajo ljudje zelo radi. Najdemo jih na številnih zastavah, uporabljajo jih v vojskah kot odlikovanja, ali v svetu zabave kot naziv za znane in priljubljene ljudi. V božičnih dneh imamo tudi najbolj znano zvezdo repatico, ki je pokazala mesto rojstva čudovitega Otroka, ki je Bog in človek hkrati. Njo so prepoznali modri z vzhoda in našli pot do Kralja Odrešenika. Ali niso ljudje s prižiganjem vse večjega števila umetnih zvezdic hoteli doseči tisto, kar je še vedno tako daleč, tako odmaknjeno – pokoriti si vesolje, vplivati na nebeške zakone in si jih podrediti? In, v nas je neizmerna želja dotakniti se te oddaljene lepote, jo preseliti v svoje oči in srca in jo nositi s seboj tudi, ko so noči mračne in temne in sploh ničesar ne vidimo? Ko minejo božični in novoletni prazniki, delavci skrbno poberejo kilometre umetnih zvezdic in jih shranijo za drugo leto. Zvezde na nebu pa se mirno bleščijo naprej. Skozi vse letne čase in vse ulice, vsa mesta, ni važno ali so kraji in ljudje revni ali bogati, zvezde se nad njimi bleščijo enako in stanovitno. Tam pod ta pravimi zvezdami lažje razumem, zakaj se ljudje ozirajo navzgor, ko govorijo o nebesih. Vse bolj razumem, zakaj iščemo naše drage pokojne tam nekje zgoraj – med zvezdami, ne pa nekje spodaj med brazdami zoranih njiv. Zvezde so simbol večnosti in simbol lepote, ki je nič ne more uničiti. So tako dragocene prav zaradi svoje nespremenljivosti in neuničljivosti. So tehtnica, po kateri tehtamo stvari, ki so nam v življenju najbolj dragocene – stvari, ki so nespremenljive in neuničljive.
Ena najbolj znanih anekdot pripoveduje o srečanju filozofa Diogena z Aleksandrom Velikim. Diogen se je rodil na prelomu med 5. in 4. st. pr. Kr na obalah Male Azije, kot mislec pa je deloval v Atenah. Zanj je znano, da je s svojim življenjem poskušal v celoti in dosledno izpričevati svojo modrost. Da bi dokazal, kako zavrača vsako materialno dobrino, je živel v sodu, izpostavljen vsem vremenskim razmeram. Ker je menil, da je tedanja atenska družba pokvarjena, saj so ljudje izgubili svojo pokončno držo, poštenost in resnicoljubnost, je podnevi po mestu hodil s prižgano svetilko na olje. Ko so ga vprašali, kaj počne, pa jim je odgovoril: »Iščem človeka.« Svojim načelom se ni odrekel niti pred kraljevimi veličinami. Tako naj bi ostarelega Diogena v Korintu obiskal kasnejši vladar Aleksander Veliki. Da bi opozoril na svojo moč, ga je vprašal, ali mu lahko izpolni kakšno željo. Diogen pa mu je odvrnil: »Ja, umakni se z mojega sonca.« Pogumno in dosledno zagovarjanje lastne življenjske skromnosti ter obenem tudi pravice do svobodnega bivanja in uživanja darov narave sta tako očarala Aleksandra, da naj bi pripomnil: »Če ne bi bil Aleksander, bi hotel biti Diogen.« Diogena so klicali kinik, iz česar danes izhaja slabšalna beseda cinik, vendar s svojo kritiko družbe je hotel opozarjati someščane, da zaradi pohlepa po denarju in želje po zadovoljevanju svojih nagonov, izgubljajo svojo človečnost. Ko začenjamo nov dan, se torej ne smemo vprašati: »Kaj bomo danes zaslužili, kaj kupili, katerim svojim željam zadostili?« Po Diogenovem vzgledu se moramo vprašati, kako bomo v vsakdanjem življenju, ko nas skrajno materializiran svet cefra v vse smeri, uspeli ohraniti sebe kot poštenega, pokončnega človeka, ki mu ne bo mar za stvari, ampak za lastno dušo.
Neveljaven email naslov