Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ljudje imamo radi takšne in drugačne recepte. Ne maramo preveč tuhtanja in kritičnega razmišljanja. Radi imamo, da nam nekdo pove, kako se čimprej pozdravi prehlad ali pa katero številko je najbolje obkrožiti na volilnem lističu, radi imamo, da nam nekdo pove, kaj je prav in kaj narobe, radi se skrijemo med mnenje množice ali – še lažje – pod mnenje voditelja, kateremu se čutimo pripadni. Še posebno ob težjih dilemah svojega življenja se radi zatečemo pod mnenje koga drugega, da bi si s tem vsaj malce olajšali težko odgovornost, ki pada na nas zaradi koraka, ki ga moramo storiti. Na nek način je to pričakovano, saj je s tem morebitno napako veliko lažje prenašati. S prstom pokažemo na tistega, ki nam je to naročil, in stvar je veliko bolj enostavna, saj imamo vedno pri roki krivca za nastalo situacijo, ki ga po mili volji pljuvamo. (glej 1 Mz 3,11-13)
Vprašanja po receptu za življenje postavljamo tudi Bogu. On pa se vedno znova samo namuzne in tiho pravi: »Dajte cesarju, kar je cesarjevega, in Bogu, kar je Božjega.« (Mt 22,21) Njegov odgovor je jasno potrdilo, da Bog v naših življenjskih situacijah ne misli biti sodnik, dežurni krivec ali tisti, ki se odloča namesto nas. Bog od človeka hoče, da je odrasel, sposoben kritičnega mišljenja, samostojnih odločitev in svobode. Bog želi, da se človek sam odloči tako, kot meni, da je prav, in ne prelaga svoje odgovornosti na nikogar, tudi na Boga ne. Zato njegovi tako ohlapni odgovori, zato njegovi tako skrivnostni nasveti. Zato, da bi človek delal, kar je prav, in ne tega, kar piše, da je prav.
Bog namreč ni nikogar vklenil v verige, nad nikomer ne žuga s kazalcem in ne čaka skrit za vogalom, da bi zalotil človeka s prstom v marmeladi. Bog si ne želi sužnjev, ampak človeka, ki ga bo ljubil – in ki ga bo ljubil svobodno, zaradi ljubezni same in ne zaradi slabe vesti ali koristi. Krščanstvo zato ni in ne more biti zgolj skupek pravil in zapovedi, temveč najprej odnos z Bogom in z ljudmi. To pa je nekaj živega in hodečega, nekaj razmišljujočega in učečega se, nekaj pogovarjajočega se; nekaj nikdar do konca definiranega, nekaj, česar se ne da ujeti v knjige in paragrafe.
Kot človek pač. Večna uganka in večna pot.
Bog v naših življenjskih situacijah ne misli biti sodnik, dežurni krivec ali tisti, ki se odloča namesto nas.
Ljudje imamo radi takšne in drugačne recepte. Ne maramo preveč tuhtanja in kritičnega razmišljanja. Radi imamo, da nam nekdo pove, kako se čimprej pozdravi prehlad ali pa katero številko je najbolje obkrožiti na volilnem lističu, radi imamo, da nam nekdo pove, kaj je prav in kaj narobe, radi se skrijemo med mnenje množice ali – še lažje – pod mnenje voditelja, kateremu se čutimo pripadni. Še posebno ob težjih dilemah svojega življenja se radi zatečemo pod mnenje koga drugega, da bi si s tem vsaj malce olajšali težko odgovornost, ki pada na nas zaradi koraka, ki ga moramo storiti. Na nek način je to pričakovano, saj je s tem morebitno napako veliko lažje prenašati. S prstom pokažemo na tistega, ki nam je to naročil, in stvar je veliko bolj enostavna, saj imamo vedno pri roki krivca za nastalo situacijo, ki ga po mili volji pljuvamo. (glej 1 Mz 3,11-13)
Vprašanja po receptu za življenje postavljamo tudi Bogu. On pa se vedno znova samo namuzne in tiho pravi: »Dajte cesarju, kar je cesarjevega, in Bogu, kar je Božjega.« (Mt 22,21) Njegov odgovor je jasno potrdilo, da Bog v naših življenjskih situacijah ne misli biti sodnik, dežurni krivec ali tisti, ki se odloča namesto nas. Bog od človeka hoče, da je odrasel, sposoben kritičnega mišljenja, samostojnih odločitev in svobode. Bog želi, da se človek sam odloči tako, kot meni, da je prav, in ne prelaga svoje odgovornosti na nikogar, tudi na Boga ne. Zato njegovi tako ohlapni odgovori, zato njegovi tako skrivnostni nasveti. Zato, da bi človek delal, kar je prav, in ne tega, kar piše, da je prav.
Bog namreč ni nikogar vklenil v verige, nad nikomer ne žuga s kazalcem in ne čaka skrit za vogalom, da bi zalotil človeka s prstom v marmeladi. Bog si ne želi sužnjev, ampak človeka, ki ga bo ljubil – in ki ga bo ljubil svobodno, zaradi ljubezni same in ne zaradi slabe vesti ali koristi. Krščanstvo zato ni in ne more biti zgolj skupek pravil in zapovedi, temveč najprej odnos z Bogom in z ljudmi. To pa je nekaj živega in hodečega, nekaj razmišljujočega in učečega se, nekaj pogovarjajočega se; nekaj nikdar do konca definiranega, nekaj, česar se ne da ujeti v knjige in paragrafe.
Kot človek pač. Večna uganka in večna pot.
3630 epizod
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Ljudje imamo radi takšne in drugačne recepte. Ne maramo preveč tuhtanja in kritičnega razmišljanja. Radi imamo, da nam nekdo pove, kako se čimprej pozdravi prehlad ali pa katero številko je najbolje obkrožiti na volilnem lističu, radi imamo, da nam nekdo pove, kaj je prav in kaj narobe, radi se skrijemo med mnenje množice ali – še lažje – pod mnenje voditelja, kateremu se čutimo pripadni. Še posebno ob težjih dilemah svojega življenja se radi zatečemo pod mnenje koga drugega, da bi si s tem vsaj malce olajšali težko odgovornost, ki pada na nas zaradi koraka, ki ga moramo storiti. Na nek način je to pričakovano, saj je s tem morebitno napako veliko lažje prenašati. S prstom pokažemo na tistega, ki nam je to naročil, in stvar je veliko bolj enostavna, saj imamo vedno pri roki krivca za nastalo situacijo, ki ga po mili volji pljuvamo. (glej 1 Mz 3,11-13)
Vprašanja po receptu za življenje postavljamo tudi Bogu. On pa se vedno znova samo namuzne in tiho pravi: »Dajte cesarju, kar je cesarjevega, in Bogu, kar je Božjega.« (Mt 22,21) Njegov odgovor je jasno potrdilo, da Bog v naših življenjskih situacijah ne misli biti sodnik, dežurni krivec ali tisti, ki se odloča namesto nas. Bog od človeka hoče, da je odrasel, sposoben kritičnega mišljenja, samostojnih odločitev in svobode. Bog želi, da se človek sam odloči tako, kot meni, da je prav, in ne prelaga svoje odgovornosti na nikogar, tudi na Boga ne. Zato njegovi tako ohlapni odgovori, zato njegovi tako skrivnostni nasveti. Zato, da bi človek delal, kar je prav, in ne tega, kar piše, da je prav.
Bog namreč ni nikogar vklenil v verige, nad nikomer ne žuga s kazalcem in ne čaka skrit za vogalom, da bi zalotil človeka s prstom v marmeladi. Bog si ne želi sužnjev, ampak človeka, ki ga bo ljubil – in ki ga bo ljubil svobodno, zaradi ljubezni same in ne zaradi slabe vesti ali koristi. Krščanstvo zato ni in ne more biti zgolj skupek pravil in zapovedi, temveč najprej odnos z Bogom in z ljudmi. To pa je nekaj živega in hodečega, nekaj razmišljujočega in učečega se, nekaj pogovarjajočega se; nekaj nikdar do konca definiranega, nekaj, česar se ne da ujeti v knjige in paragrafe.
Kot človek pač. Večna uganka in večna pot.
Bog v naših življenjskih situacijah ne misli biti sodnik, dežurni krivec ali tisti, ki se odloča namesto nas.
Ljudje imamo radi takšne in drugačne recepte. Ne maramo preveč tuhtanja in kritičnega razmišljanja. Radi imamo, da nam nekdo pove, kako se čimprej pozdravi prehlad ali pa katero številko je najbolje obkrožiti na volilnem lističu, radi imamo, da nam nekdo pove, kaj je prav in kaj narobe, radi se skrijemo med mnenje množice ali – še lažje – pod mnenje voditelja, kateremu se čutimo pripadni. Še posebno ob težjih dilemah svojega življenja se radi zatečemo pod mnenje koga drugega, da bi si s tem vsaj malce olajšali težko odgovornost, ki pada na nas zaradi koraka, ki ga moramo storiti. Na nek način je to pričakovano, saj je s tem morebitno napako veliko lažje prenašati. S prstom pokažemo na tistega, ki nam je to naročil, in stvar je veliko bolj enostavna, saj imamo vedno pri roki krivca za nastalo situacijo, ki ga po mili volji pljuvamo. (glej 1 Mz 3,11-13)
Vprašanja po receptu za življenje postavljamo tudi Bogu. On pa se vedno znova samo namuzne in tiho pravi: »Dajte cesarju, kar je cesarjevega, in Bogu, kar je Božjega.« (Mt 22,21) Njegov odgovor je jasno potrdilo, da Bog v naših življenjskih situacijah ne misli biti sodnik, dežurni krivec ali tisti, ki se odloča namesto nas. Bog od človeka hoče, da je odrasel, sposoben kritičnega mišljenja, samostojnih odločitev in svobode. Bog želi, da se človek sam odloči tako, kot meni, da je prav, in ne prelaga svoje odgovornosti na nikogar, tudi na Boga ne. Zato njegovi tako ohlapni odgovori, zato njegovi tako skrivnostni nasveti. Zato, da bi človek delal, kar je prav, in ne tega, kar piše, da je prav.
Bog namreč ni nikogar vklenil v verige, nad nikomer ne žuga s kazalcem in ne čaka skrit za vogalom, da bi zalotil človeka s prstom v marmeladi. Bog si ne želi sužnjev, ampak človeka, ki ga bo ljubil – in ki ga bo ljubil svobodno, zaradi ljubezni same in ne zaradi slabe vesti ali koristi. Krščanstvo zato ni in ne more biti zgolj skupek pravil in zapovedi, temveč najprej odnos z Bogom in z ljudmi. To pa je nekaj živega in hodečega, nekaj razmišljujočega in učečega se, nekaj pogovarjajočega se; nekaj nikdar do konca definiranega, nekaj, česar se ne da ujeti v knjige in paragrafe.
Kot človek pač. Večna uganka in večna pot.
Kako naj se človek obnaša v času, ko se izmikajo, spodmikajo številna oporišča, na katera je lahko doslej opiral svoje razmisleke in zlasti svoja življenjska vodila? Po eni strani nam je na voljo do sedaj nevideno bogastvo različnih izbir. Po drugi strani pa smo vedno bolj nadzorovani in manipulirani, tudi v svojih izbirah in motivih zanje. Zdi se, da smo se znašli v nerešljivem nasprotju med neznansko svobodo praznih izbir in vedno večjim nadzorovanjem. Kako torej ravnati spričo tega nasprotja. Najprej velja malo globlje pogledati v to nasprotje. Že malo bolj poglobljen uvid nam pokaže, da morda sploh ne gre za kako nasprotje, pač pa za dve strani iste stvarnosti. Namreč za dve strani iste temeljne plehkosti sodobnega življenja in kulture. Bogastvo izbir je po večini bogastvo znotraj potrošniško in medijsko propagiranih in s tem tudi nadzorovanih izbir. Tudi oblike nadzorovanja v glavnem skrbijo zato, da bi ljudje ostali znotraj predvidljivega potrošniškega vedenja. Zato iskanje izhoda iz nasprotja med izbirami in nadzorovanjem ni v tem, da skušamo izigrati mehanizme nadzora ali v tem, da se umaknemo v svojo zasebnost ali v osamo. Potrebno je poiskati drugačen zorni kot gledanja na te probleme. Tu nam vsekakor lahko pomaga omrežje medosebnih povezav, s katerimi soustvarjamo in soosmišljamo svoj svet. Ta mreža je sicer lahko krhka, vendar daje smisel našemu življenju in početju. Še več, če se poglobimo v vsestransko povezanost in soodvisnost ljudi, morda lahko uvidimo, da je svoboda predvsem v sposobnosti, da prostovoljno prevzemamo svoj del odgovornosti za to omrežje soodvisnosti, čemur lahko rečemo tudi temeljna pozornost in sočutje do drugih ljudi (pa tudi drugih živih bitij, s katerimi si delimo ta planet). Takšen odnos do sveta nam bo hitro razkril iluzornost praznih obetov svobode in groženj z nesvobodo sodobne potrošniško in medijsko konstruirane družbe.
Spoštovane poslušalke in poslušalci, prijetno dobro jutro želim. Danes je državni praznik Dan Primoža Trubarja. Z razglasitvijo tega dneva za državni praznik je osrednja osebnost slovenske reformacije dobila priznanje. A to se ni zgodilo naključno. Njegov prispevek za slovenski narod je bil zelo velik in zato z gotovostjo lahko rečemo, da ga verjetno ni več Slovenca, ki nebi poznal Primoža Trubarja in njegovih prvih dveh knjig, ki sta tudi prvi dve natiskani knjigi v slovenskem jeziku. A bolj kot o Katekizmu in Abecedariju iz leta 1550, bi se danes zamislili nad tem, kaj je bilo tisto Primoževo gonilo, da je za naš narod napisal kar 28 knjig, ki so nas pripeljale s tiskano besedo med najbolj napredne na svetu. Primož je bil globoko veren človek in motivacijo za pisanje knjig je našel v veri v Boga, katero je odločno zagovarjal in branil. Na drugi strani pa je potrebno omeniti njegovo ljubezen do njemu tako »lubih slovencov«. Njegove knjige so knjige z versko vsebino, ene so bolj pastoralno naravnane, druge spet izobraževalno, tretje cerkveno-organizacijsko. Vse pa imajo skupni imenovalec, ki je kako najbolj približati človeku Boga. Slovenci smo z reformacijo, ki ne nazadnje letos praznuje častitljivo obletnico 500 let, dobili ogromno, lahko bi rekli vse nujno, kar en narod potrebuje za svoj nastanek in obstoj. Dala nam je ime, dala nam je slovenski knjižni jezik, dala nam je zagona, da ne zgolj kot družba moramo skrbeti za svojo domovino, temveč je pri tem dejanju pomemben in potreben vsak posameznik in pokazala nam je kako smo kot posamezniki odgovorni eden za drugega. S tem smo Slovenci kot narod dobili tisto samozavest, ki se rodi iz vere. Približala nam je in v marsičem na novo odkrila Boga do te mere, da se smemo svobodno odločiti po poti življenja kot vernik ali ne. Približati vero na podlagi Svetega pisma, torej Božje besede, je bil glavni cilj reformacije in z njo povezanimi ljudmi. Primoževo ljudstvo, katero je opisal kot dobro, pošteno, zvesto, resnicoljubno, pokorno, gostoljubno in milo, ki se prijazno in lepo vede do vseh, je bilo zanj zelo pomembno in zato razmislek nad njim ne sme ostati površen, ampak globok. Črpati iz njegovih knjig in knjig ostalih protestantov 16. stoletja, nas lahko spodbudi, da spoznavamo same sebe, kar je bil eden od razlogov, da je Primož napisal Katekizem iz leta 1550. Vsem vam želim lep Dan Primoža Trubarja.
Skrivnosti izgubijo svojo moč, ko jih izpostavimo svetlobi. Svetloba, ki razgalja naše skrivnosti in nas osvobaja moreče moči krivde, je priznanje. Toda s tem ne mislim na tisto vrsto priznanja, na katerega je navajena večina: “Ja, mama, jaz sem razbil tvojo dragoceno vazo.” “Da, draga, spet sem pil iz kartona za mleko.” “Res je, gospod policist, luč je bila rdeča.” Takšno priznanje začasno razbremeni našo vest, ne naredi pa ničesar za razkritje skrivnosti, ki jih nosimo globoko v sebi. In prav te skrivnosti povzročajo direndaj v naši duši. Še huje pa je, da tovrstno priznanje pravzaprav lahko spodbuja uničevalno vedenje, ne pa ga brzda, to pa nas pripelje do še več skrivnosti in še več občutkov krivde. Naj pojasnim. Eno od bolj znanih svetopisemskih besedil pravi: “Če pa svoje grehe priznavamo, nam jih bo odpustil in nas očistil vse krivičnosti.” (1. Janezovo pismo 1,9) Zveni skoraj predobro, da bi bilo res. Polomim ga, priznam, Bog mi odpusti, grem naprej. Videti je kot izhod v sili iz vsake težave. Ne glede na to, kako zamočite, če naredite svoj del – priznate – bo Bog naredil svojega – vam odpustil – in vse bo v najlepšem redu. Toda takšno priznanje pravzaprav podpira naša slaba dejanja. Ne predstavlja namreč koraka k spremembi, ampak le olajšanje naše vesti. Naš edini cilj je, da se počutimo boljše. Toda v Svetem pismu je priznanje vedno povezano s spremembo. Je le eden od korakov, ki na koncu pripeljejo do spremembe v življenjskem slogu ali vedenju. Beremo o spokorjenju, ki bi ga lahko pojasnili tudi tako: človek hodi v določeni smeri, spozna, da je to napačna pot, se obrne in začne hoditi v nasprotni smeri. V Svetem pismu je priznanje povezano s povračilom, spokorjenjem in obnovo (4. Mojzesova knjiga 5,6-7). Ne gre torej predvsem za to, da bi se počutili bolje, ampak za to, da uredimo stvari z osebo, ki smo jo kakorkoli prizadeli. Ni dovolj, da nam je žal. Moramo se spremeniti. Vedno znova beremo o priznanju ne kot o sredstvu za olajšanje vesti, ampak kot o koraku do spremembe (Marko 1,4-5; Luka 19,8). Nedvomno je to imel v mislih tudi Jezus, ko je svoje poslušalce šokiral s tem navodilom: “Če torej prineseš svoj dar k oltarju in se tam spomniš, da ima tvoj brat kaj proti tebi, pústi dar tam pred oltarjem, pojdi in se najprej spravi z bratom, potem pa pridi in daruj svoj dar.” (Matej 5,23.24) Dejstvo je, da se ne moremo spraviti z Bogom, če se nismo prej pripravljeni spraviti z ljudmi okrog nas. Priznati zasebno Bogu ali duhovniku ni nadomestilo za odkrito priznanje osebi, ki smo jo oškodovali ali prizadeli. Bog ceni odnose in ima obnovo teh za prioriteto. Pogosto pa ta obnova zahteva priznanje – ne le Bogu, ampak tudi osebi, ki smo jo prizadeli. Pomemben del vere v Boga je torej tudi klic, ki se ga bojimo; srečanje, ki se mu izogibamo, ker vemo, da bo neprijetno; pisanje pisma, ki bi ga že zdavnaj morali napisati. To pomeni, da smo se pripravljeni ponižati, prevzeti odgovornost za svoj del v težavi in narediti vse, kar je v naši moči, da bi obnovili skrhan ali porušen odnos. Ko pogoltnemo svoj ponos in naredimo pravi korak ter priznamo osebi, ki smo jo prizadeli, se zgodita dve neverjetni stvari: občutek krivde izgubi moč nad nami in velika verjetnost je, da tega, s čimer smo nekoga prizadeli, ne bomo več ponovili. Imate skrivnosti? Igrate igro priznanja, s katero si lajšate vest, a se nič ne spremeni? Ste pripravljeni prekiniti ta začarani krog? Priznajte. To je dejanje, ki bo spremenilo vse.
Dobro jutro, spoštovani poslušalci. Aristotel postavlja v svojem delu Politika dve vrsti ekonomije. Prva temelji na oikosu – to je ekonomija po meri človekovih potreb, ekonomija, ki je skrb za dom – za slehernika v domu. To ne pomeni, da imajo v njem vsi enako, vsi pa imajo dovolj! Doma je za vse poskrbljeno: nihče ni lačen, brez strehe na glavo, brez zdravniške oskrbe, ljubeče pozornosti … Druga ekonomija pa je hrematistika – bogatenje, ki je namenjeno samemu sebi – kopičenju za posameznike, kar pa je mogoče le, če so ostali vir – če so izrabljani za pridobivanje preobilja izbrancev. Žal je zavladala svetu izrojena ekonomija – hrematizem. Še več: grabežljiva zver se je odela v ovčjo kožo in rovari po našem planetu, ob tem ko se razglaša za edino možno obliko ekonomske ureditve. Oxfamovo poročilo navaja, da osem posameznikov poseduje toliko premoženja kot polovica najrevnejšega človeštva – torej 3,6 milijarde ljudi. Nekdanji grški finančni minister, Janis Varufakis, je v knjigi v kateri je skušal hčeri razložiti gospodarstvo, zapisal, »da se ustvarja na eno stan ogromno bogastva, a hkrati nepopisno nesrečo, gromozansko neenakost in uničujoče krize.« Že Tales iz Mileta, pa za njim Platon in Aristotel so označili kot dopustno le ekonomijo, ki je že v pomenu besede skrb za dom – za slehernika: ne le človeka, tudi za preostali del stvarstva. Hrematistika je v svoji srži krivična, zločesta in zato nedopustna. Ste že pomislili, kako je mogoče, da je ob sto tisočih, ki so promovirani za doktorje ekonomskih ved na tem svetu toliko neurejenosti in zato gorja. Ali delujejo politiki, gospodarstveniki pa principih ekonomije, ki je skrb za slehernika ali služijo zločestemu hrematizmu? Seveda ne moremo posploševati, a je kljub temu odgovor več kot jasen. Papež Frančišek je v Apostolski spodbudi Veselje evangelija zapisal: »Pozivam finančne strokovnjake in oblastnike raznih dežel, da premislijo besede nekega modrijana starega veka: “Če svojih dobrin ne delimo z ubogimi, pomeni, da uboge okrademo in jim odvzamemo življenje. Dobrine, ki jih imamo, ne pripadajo nam, ampak njim”« (čl. 58). Prav to misel je poudarjal tudi na srečanju podjetnikov: »Ekonomsko dejavnost je treba preusmeriti v evangelijskem smislu, in to tako, da bo služila osebam in skupnemu dobremu.« »Podjetništvo je dobro skupnega interesa.« »Denar mora služiti in ne vladati!« (Čl. 58.) Na nas je – na slehernem izmed nas je, da se prebudimo in jasno ločimo kaj je delovanje za javno dobro in takšno ravnanje jasno ločimo od zločestih principov zaradi katerih je toliko gorja. Hrematistiko, ki se je tako spretno prikriva in izdaja za ekonomijo, da izraza hrematizem ne najdete več niti v slovarju tujk, bo potrebno razkrinkati in se povrniti v model delovanja v katerem bo zavladala resnična ekonomija v pravični skrbi za slehernika.
Človek danes morda bolj kot kdaj koli prej misli, da pozna resnico, da jo je odkril in je zdaj v njegovi lasti. Eden od pokazateljev tega so tudi spletni komentarji. Če dobro pogledamo, bomo opazili, da je velika večina komentarjev na spletnih straneh napisana tako, kot da bi bilo piscem vse jasno, kot da bi vse vedeli in se na vse spoznali. Občutek imamo, da vsak komentator misli, da poseduje resnico, da je resnica samo njegova. Priča smo neki nenavadni težnji po vsevednosti. Toda ali je ta vsevednost res enaka resnici? In kaj sploh je Resnica z veliko začetnico? Vladimir Sergejevič Solovjov (1853-1900), ruski religiozni mislec iz druge polovice 19. stoletja, je o resnici zapisal naslednje: »Resnica biva sama po sebi, večno, neskončno in popolno. Ne more biti nikogaršnja zasebna posest, last ali privilegij. Znotraj resnice ni mojega in tujega, v njej so lahko vsi le udeleženi, v njej so vsi solidarni. Resnica je brezpogojna, neodvisna in sebi zadostna«. Resnica je torej sámo-svoja, kot pove lepa slovenska beseda, nihče si je ne more lastiti. Ali se je kdo vprašal, zakaj je pri spletnih komentarjih možnost, da zanje glasujemo oziroma jim pritrdimo ali ne? Zato, ker smo si Resnico, ki je po sebi neodvisna, prisvojili. Bolj kot za sámo Resnico mi gre za priznanje, koliko glasov bo dobil moj komentar, moje mnenje. Toda kot smo pravkar videli, resnica ni nikogaršnja, temveč pripada sama sebi. »Bistvena resnica kot polnost dobrega ne dopušča zavisti«, pravi Solovjov. S prispodobo bi lahko rekli: resnica je kakor sonce, ki sije vsem, toda nihče si ga ne more lastiti. Sonce je sámo-svoje. Ali ni osvobajajoče, da se mi ni treba vseskozi boriti za mojo resnico? Raje si prizadevajmo in iščimo tisto Resnico, ki ne more biti nikogaršnja last, sonce Resnice, ki sije brez razlike na vse otroke enega samega Očeta.
Binkoštne darove Duha si lahko predstavljamo kot dragocene okraske, ki kot obeski, viseči na božičnem drevescu, krasijo našega duha in našo dušo. Lahko pa si jih predstavljamo tudi kot temeljne stebre in oboke, iz katerih je sestavljen naš notranji svet in na katerih stoji ves naš notranji človek. Število sedem pri sedmerih darovih duha je pravljično ali sveto število, ki pomeni celoto vseh duhovnih darov, ki jih nikoli ni mogoče prešteti. Delovanje in uporabnost sedmerih darov lahko ponazorimo na sto načinov, med njimi tudi z izstopajočimi lastnostmi treh ptic: sove in orla in goloba. Prva dva darova modrosti in razumnosti ponazarja sova: Nočna ptica, ki ponoči vidi kot podnevi. Pri Grkih je bila znamenje boginje Atene, katere blisk posveti skozi oblake kakor sovje oko skozi temno noč. Zato se sova tudi oglaša in leta ponoči. Sova je simbol preroka, vidca v teminah življenja, kakor govori psalmist o Gospodu: »Tema mi ni temna in noč mi sveti kakor dan; tema mi je kakor luč« (Ps 139,12). – Dar modrosti in razumnosti razsvetljuje temine našega življenja in osvetljuje pota našega življenja. Druga dva darova sveta in moči ponazarja orel: Orel je nebesna ptica, znamenje Zevsa, nosilec njegovih bliskov. »Tisti, ki zaupajo v Gospoda, dobivajo novo moč, dobivajo peruti kakor orli, tečejo in ne opešajo, hodijo in se ne utrudijo« (Iz 40,31). – Dar sveta in moči nam pomaga, da se dvigamo nad vsakdanje spletke in pasti in zdrahe in zlahka napredujemo tudi na progi z ovirami. Tretja dva darova spoznanja (ali vednosti in pobožnosti!) in strahu Gospodovega ponazarja golob: Golob je pismonoša: Noe ga je spustil, da bi našel kopno: »Noe je stegnil roko in ga prijel ter vzel k sebi na ladjo« (1 Mz 8,9.11.12). Stari pomorščaki so imeli na ladji ptice, ki so jih izpustili, da so jim pokazale najkrajšo pot do kopnega. Golob je znamenje preprostosti in krotkosti, znamenje pomiritve in poravnave. 'Bodite torej zviti kot kače in preprosti kot golobje' (Mt 10,16). V Visoki pesmi znamenje zaročenke in znamenje Cerkve. Podoba Svetega Duha pri krstu. Znamenje Duha, ki navdihuje. Gruljenje goloba je tudi znamenje tarnanja in joka. Golob je znamenje preroka Jona in Judov. Golob v špranji zidu žalovanja gruli Gospodovo tolažbo: 'Kaj sem storil mojemu ljudstvu, da sem jih razgnal! Čim prej jih pokličem spet nazaj in jih zopet zberem! – Dar spoznanja in strahu ohranja v nas vero in otroško zaupanje v varnost gnezda, ki v njem živimo, in v smiselnost vsega, kar se okrog nas dogaja. Vsem želim obilo binkoštnega vetra in notranjega duhovnega veselja.
Spoštovani, čeprav sem doktor teoloških znanosti, želim biti iskren. Zalotim se, kot da je Bogu vse ušlo iz rok in mu je spodletelo. Da dela vse, da ne bi veroval vanj in bi gojil do njega zamero. Potem me zgrabi neka trma in pomislim: »Ne boš me zlomil, celo če te ne bi bilo, bi verjel vate.« Večkrat doživljam krščanstvo kot dolgočasno, bedasto, žaljivo, zastrašujoče, zaničljivo, prezirljivo in smešno. Kot bi bil Bog trn v očesu in kot da me vleče za nos. Do njega čutim nenaklonjenost in odpor. Kot predrzen lovec na Boga gobezdavo modrujem o njem ali pa ponosno pojem žalostinke na njegovem pogrebu. Zdi se mi bledikav, smrtno ranjen, pokojen, mrtev - ubogi rajni Bog. Če je res preminil, to vsekakor ni dobra novica. Topoglavo pravim, da je Bog mrtev, toda ali to ve tudi on? Če ga ni, potem mu ne morem pripisovati in očitati odgovornosti za zlo trpljenja. Pošteno je, da sam avtoriziram svoje fikcije o smrti Boga. Če ga ni, mi je ostal le še zlodej kot dežurni krivec za vse. A ni pošteno, da se skrivam za njim. Na tak način res nisem dovolj prepričljiv. Boga odstavljam in ga prestavljam, na njegovo mesto pa postavljam drugega. Pozabljam, da človek po naravi teži k Bogu, ne pa zlodeju. (Maksim Spoznavalec) Tudi filozof Arthur Schopenhauer se je zaman norčeval iz ideje Boga, kot da gre za pošast in pokveko, ker ni dojel, da je prava objava Boga Očeta križano telo, čista svobodna ljubezen, ki trpi. Edino krščanska vera ne pozna odra moralne estrade, izložbe estetskega šarma, pozlačenega oltarja grandiozne elitnosti, ampak se ponaša z razpetim telesom, ki ne koraka z dvignjeno glavo po sveti gori nedotakljivih bogov in boginj z Olimpa. Božjo zemljo stalno namakajo solze in kri. Hvala Bogu, da ne obstaja tisto, kar smatramo za Boga. Če bi Kristus prišel danes med nas kristjane, bi morda celo on postal ateist! Po vsem tem želim pravilneje interpretirati gospoda proletarcev, Marxa, kajti rekel je tudi: »Če je Bog proizvod človeštva, je izginotje Boga konec človeštva.« Naj prav tako opravičim velikega gospoda ateizma, Nietzscheja, ki je izjavil: »Ni problem v smrti Boga, ampak v slabi človekovi veri, ki sramoti Boga.« To pa je vprašanje zame, kristjana. Kajti ljudje mi ne očitajo, da sem svet, ampak da sem premalo svet. Izrazil sem, kaj čutim do Boga, ko sem zmeden in zasačen s pritajenimi mislimi bojujem z njim, in se mi zdi, da sem ponesrečen stvor. A zdi se mi, da nisem povedal ničesar. Le ugotovil sem, da bom težko rešil Vsemogočnega. Koliko mi je uspelo, si naj odgovori vsak sam. Nočem biti njegov advokat.
Ko je italijanski pisatelj Primo Levi razmišljal o svoji taboriščni izkušnji, je dejal, da se je nekaj preživelih taboriščnikov čutilo krive, če so drugemu taboriščniku kaj ukradli, toda skoraj vsi so se počutili krive, če niso pomagali tovarišu, ki je bil šibkejši. Nekega dne sta s tovarišem delala v kleti brez prezračevanja in sta umirala od žeje. Nekako si je uspel natočiti kozarec vode iz pipe, ki je bila v kleti. Namesto da bi jo delil s sodelavcem, jo je sam izpil. Ko se je pozneje spominjal tega dogodka, ga je bilo sram. Pri poslednji sodbi, ki je opisana v evangeliju, bomo ljudje sojeni ne za zlo, ki smo ga zagrešili, ampak za dobro, ki smo ga opustili: »Lačen sem bil in mi niste dali jesti. Žejen sem bil in mi niste dali piti. Bolan sem bil in me niste obiskali. Nag sem bil in me niste oblekli«. Obsojeni bomo za greh opustitve. Običajno se ljudje pred spovedjo pa tudi sicer v življenju sprašujejo, kaj so narobe naredili, redko pa, kaj so dobrega opustili. Podobno številni rečejo: »Nimam greha. Nobenega nisem ubil, nobenemu nisem nič ukradel … nobenemu nisem naredil nič slabega.« Tako tolažijo in mirijo svojo vest. Ne pomislijo pa, kaj so dobrega opustili. Ni greh samo to, da storimo kaj slabega, ampak tudi, da opustimo kaj dobrega. Slednje dejstvo zelo radi spregledamo ali pozabimo. Mnogo ljudi meni, da so dobri samo zato, ker ne naredijo nič slabega. Zgovorno je razmišljanje z naslovom Ljudje ničesar: Ne lažejo, ampak samo ne govorijo resnice. Ne jemljejo, samo se ne morejo pripraviti, da bi dajali. Ne pritiskajo te k tlom, ampak ti samo ne dajo roke, da bi ti pomagali. Ne sovražijo te, samo ljubijo te ne. So ljudje ničesar, ki se samo izogibajo greha. Niso ne vroči ne hladni, so mlačni. Gospod, daj da bom svetnik ali vsaj pošten grešnik, toda varuj me, da bi bil človek ničesar.
Govornik Antifont, za katerega vemo le to, da naj bi bil doma iz Aten in je živel okrog leta 450 pr. Kr., je na nekem poročnem obredu imel slavnostni govor. V njem je razpravljal o sreči in povedal, da je vsako veselje, ki ga dosežemo, vedno povezano tudi s trpljenjem in žrtvovanjem. Takole pravi: »Radosti namreč ne pridejo same od sebe, temveč jih spremljajo bolečine in napori. Tudi zmage na olimpijskih in pitijskih igrah ter tovrstna tekmovanja, pa modrosti in vse radosti nastanejo iz velikih bolečin.« Za dosego radosti se moramo torej biti najprej pripravljeni nečemu odreči. Hkrati pa moramo imeti pred seboj, kot je poudarjal že filozof Tales, jasen cilj. »Najbolj prijetno je doseči, kar si želiš,« je govoril. Danes pa ljudje preveč pogosto pričakujemo, da si srečo in radost zaslužimo, ne da bi pomislili, da si moramo najprej sami prizadevati zanjo. To miselnost smo prenesli že na svoje otroke, ki od staršev vedno več terjajo, vedno manj pa so v življenju pripravljeni storiti. Mislimo si, da bomo otrokom, če jih bomo nenehno osrečevali – bodisi z darili, odvzemanjem dolžnosti ali dopuščanjem obilne digitalne hrane -, omogočili srečno življenje, ki ga sami nismo vedno imeli. A, kot je učil že Antifont, radost nikakor ni nekaj, kar bi lahko in kar bi morali imeti vsak trenutek. Radost se rodi in lahko obstaja samo iz osebnega napora, iz lastnih prizadevanj in naprezanj za določenim ciljem. Radost živi in se hrani celo iz najgloblje človeške bolečine. Samo tako lahko radost kot srečo oziroma kot veselje sploh občutimo. Filozof Platon pa je k temu razmišljanju v svoji knjigi Država dodal še pomemben pogoj. Zapisal je, da so resnično srečni lahko le nravni, krepostni ljudje, ki si hkrati prizadevajo za največjo vrlino, to je dobroto.
Čeprav so antična besedila izredno stara, nas lahko precej presenetijo s svojo aktualnostjo in življenjskimi nasveti, ki si jih ponavljamo še dandanes. Tako je glede prenašanja telesne bolečine že Ciceron, rimski govornik in filozof iz 1. stoletja pr. Kr., zapisal, da navajenost »povzroči, da je prenašanje bolečin lažje.« Prav iz tega razloga so Spartanci urili mladino z vojaško disciplino in jo navajali na prenašanje lakote, žeje, mraza in vročine. Včasih so jih celo pretepli do krvi, pa vendar Ciceron zatrjuje, da zaradi navajenosti na bolečino in občutka sramu »ni nihče izmed njih nikdar zakričal, niti zavzdihnil ni.« Po njih bi se morali po njegovem mnenju zgledovati tudi ostali ljudje, zlasti pa tisti, ki se razglašajo za modre. Ob tem jih Ciceron vzporeja z rimsko vojsko in ugotavlja, da imajo novi rekruti sicer resda »prednost zaradi svoje mladosti, toda šele navada jih nauči prenašati napore in prezirati rane.« Neizkušen in neizurjen vojak ob poškodbi glasno vpije in kriči, čeprav morda niti ni hudo ranjen, veteran pa poišče zdravnika, da bi ga na hitro obvezal in bi se lahko čimprej vrnil v bojno vrsto. Prav temu so tudi namenjeni številni napori, ki jih morajo vojaki prestati, saj jih pogosto urjenje in spopadi utrdijo pri prenašanju bolečine. Podobno je z gladiatorji, ki jih Ciceron kot zgled navede v nadaljevanju svojega razmišljanja, saj verjame, da ne bi mogli nikjer najti boljšega zgleda pri prenašanju bolečine. Gladiatorji so namreč tako dobro izurjeni, da »raje sprejmejo udarce, kot pa da bi se jim sramotno izognili.« Tako je tudi z ljudmi: nevajeni bolečin zakričijo že ob najmanjši rani, medtem ko se utrjeni za bolečino skorajda ne zmenijo in imajo vpitje za nekaj sramotnega. Da bi se lahko vadili v potrpežljivosti, nam je v pomoč razum, ki brzda nepremišljenost ter vse druge hibe, zaradi katerih se obnašamo sramotno in pustimo bolečini, da nas premaga. Kajti »kakor bremena lažje nosimo, če so naše mišice napete, tako na zelo podoben način duša s svojim miselnim naporom odstrani vsakršno težo, ki bi pritiskala nanjo.« Razum nas bo torej po Ciceronovem mnenju opremil, da se bomo obvladali in se tako lažje uprli bolečini, z nenehnim urjenjem v tem pa bo tudi sama bolečina postala blažja.
»Vi se pogovarjate, ljudje za vami pa čakajo,« se je s sosednjega bančnega okenca obme obregnil neznani moški. S svojim strogim pogledom sem takoj premerila njegovo postavo in opazila pomladno rjavo polt in ne ravno cenena očala na nosu. Res je, za menoj je čakala starejša gospa, ki ni negodovala nad mojo in zgovornostjo bančne uslužbenke, s katero se poznava že leta. Sliko mojega finančnega stanja verjetno pozabi takoj, ko se od nje poslovim. A ob tokratnem obisku sem ji malo potožila in zaupala, da tako hudo, kot je tokrat, pa že dolgo ni bilo: kar se tiče številk na osebnem računu. Poleg dviga denarja sem si zaželela še malo pristne človeške bližine, pogovora, tistega katerega ne moreš kupiti z denarjem. Po naravi sem izjemno zgovoren človek, ki je po spletu naključij ostal sam. Za povrh vsega sem več ali manj sama tudi v delovni pisarni. Zavedam se, da znam včasih govoriti kot dež. Znam pa tudi prisluhniti, misleč, da bom do sivih las postala modrejša. Zato imam rada pogovor, tudi tistega, ki se najprej začne z besedami okrog vremena. Modri Sirah je dejal, da: »Če tresemo reto, ostanejo na njej odpadki, podobno smeti v človekovem govorjenju. Lončarsko posodo preizkuša peč, tako človeka preizkusimo v pogovoru z njim. Nego drevesa dokaže njegov sad, tako beseda razodene misli človekovega srca. Ne hvali moža, dokler ne spregovori, tako namreč preizkušamo ljudi.« A časa za pogovor imamo vse manj. Še več: v vse večji težnji po ekonomski storilnosti, je pogovor prepovedan, čas strogo odmerjen. In tako gredo mimo nas ljudje, prijatelji in sodelavci. Ne da bi vedeli za njihove stiske. Iskrenih in odkritosrčnih pogovorov ne poznamo več. Da ne govorim o pogovorih za okroglo mizo. Bodite, dragi poslušalci in cenjene poslušalke, kdaj predrzni in si dovolite preizkusiti sočloveka skozi pogovor. Namenite vozniku na jutranjem avtobusu dobro jutro, kaj več je zaradi varnosti prepovedano. Če vrsta na bančnem okencu ne bo predolga, lahko z delavko kakšno rečeta, tudi na račun vaših številk. Ali pa s službenim telefonom pokličite ostarelo in oglušelo mamo. Mogoče ji boste polepšali dan, čeprav vaših besed ne bo razumela, bo pa čutila, da vas skrbi zanjo. Manko delovnih minut pa prenesite v popoldanski čas. Dovolite si razodeti misli vašega srca, a vendarle pazite komu. Mogoče boste doživeli tudi to, da vas bo kdo zavrnil ali celo dejal, da skrajšajte svojo pripoved. Lahko se tudi opečete. Kako dolga je minuta našega pogovora, je odvisno na kateri strani službenih okenc smo. Naj vam v današnji dan zaželim, da bi vam kakšna minuta minula v prijetnem pogovoru.
V raznih tradicijah, posebno v vzhodnih duhovnih tradicijah ima srce vlogo središča človeškega bitja. Srce predstavlja izvor, od koder izhajajo naše misli, čustva, občutki in želje in kamor se tudi vračajo. Vendar vsaj v zahodnem svetu vlada predstava o nasprotju med srcem in možgani, med čustvi in razumom. Morda tudi zato zahodnjaki nenehno divjamo po svetu in nikjer ne najdemo miru. Brez soglasja s samim seboj, soglasja med srcem in razumom tudi ne moremo nikjer najti miru. Zato pogosto iščemo ta mir zunaj naše zahodnjaške kulture in tradicije, v kulturah, ki imajo večji posluh za skladnost srca in duha. Prav zato se nam zahodnjakom zdijo te kulture tako privlačne in čarobne. Za nas morda najbolj nenavadna in obenem pomembna sposobnost mnogih, celo čisto preprostih ljudi, predvsem v indijskem svetu, je njihova sposobnost »mišljenja s srcem« oz. »mišljenja v srcu«. Za nas zahodnjake je mišljenje nekaj, kar poteka v glavi, v možganih, ne pa v srcu. Poskušajmo torej odkriti, za kaj tu gre. Seveda ne terjam sedaj od vas, drage poslušalke in poslušalci, da prenehate misliti z glavo, predvsem s svojo glavo, pač pa vam za začetek predlagam, da ugotovite, kako vas nekatere misli v celoti prežemajo, nekatere pa so le hipne domislice, ki pridejo in minejo. Prve so naše »globinske« misli, ki jih lahko tudi občutimo in ne le povemo. Druge so po večini le nekakšni površinski mentalni komentarji in trenutne ocene situacij, v katere se zapletamo. Izkušnje kažejo, da nas že krajše vežbanje v razlikovanju med globinskimi in površinskimi mislimi napravi pozorne na to, kako nekatere misli izhajajo iz sredice prav iz središča, ki mu pravimo »srce«. Če to v živo spoznamo, bomo tudi laže prepoznali, da lahko človek misli, pa celo govori tudi s srcem, ne le z glavo. Da pa se tudi molčati s srcem. To ne pomeni odsotnost mišljenja, pač pa takšno poglobitev mišljenja, da le to postane eno z našo bitjo, metaforično rečeno, eno s srcem. To je tisto, čemur pravimo tudi meditacija ali kontemplacija. Seveda te stopnje ne dosežemo takoj. A že sam trud v tej smeri daje tudi poplačilo. To pa je odkrivanje »kraja«, kjer najdemo resnični mir in ujemanje s samim seboj.
Spomnim se nekega pogovora z meni zelo ljubo osebo, ki je nekakšna »večna« iskalka na duhovnem področju. Po dolgi debati o temeljnih življenjskih vprašanjih mi je naposled rekla: »Ali ni vendar smisel življenja v tem, da iščemo Boga?« Na njeno nekoliko retorično vprašanje v tistem trenutku nisem znal odgovoriti. Živo pa se spomnim, kako se mi je kmalu za tem v Svetem pismu odprl odlomek, ki ga bomo pri mašah danes prebirali Katoličani po vsem svetu. Gre za začetek Jezusove poslovilne molitve na večer pred usmrtitvijo na križu. Običajno imamo človekove zadnje besede pred slovesom – sploh če gre za človeka tik pred smrtjo – za svete besede. In tudi Jezus svojim učencem v zadnjih trenutkih pred slovesom razodene nič več in nič manj kot smisel življenja. Takole pravi v svoji molitvi k nebeškemu Očetu: »Večno življenje pa je v tem, da spoznavajo tebe, edinega resničnega Boga, in njega, ki si ga poslal, Jezusa Kristusa.« Ko sem pred dvajsetimi leti srečal svoje – zdaj že - nekdanje dekle, ki je danes moja žena, mi je takoj postalo jasno, da ne želim več iskati osebe, s katero bom delil življenje. To čudovito dekle je že stalo pred menoj. Od tistega trenutka naprej sem si jo želel samo še bolj in bolj spoznavati. In tudi z Bogom je enako! Jaz ne želim vse življenje iskati Boga. Ne, on, edini resnični Bog, kot pravi Jezus – torej Stvarnik vsega – tudi mene - se mi - nam - je že dal najti in želi, da z njim vstopimo v novo, osebno kvaliteto odnosa – odnosa, v katerem ga bomo vedno bolj in bolj spoznavali. Vendar; kaj je Jezus mislil s tem »večnim življenjem«, ki ga je omenjal? On ni govoril o »plavanju nad oblaki« v nekih eteričnih nebesih. Ne, on je govoril o »večnem življenju« - torej življenju, ki je v stiku z večnostjo – že tu, na tej zemlji. Gre za življenje, ki se ne zadovolji s tistim klasičnim »nekaj višjega že mora biti«. Gre za življenje, kjer moja želja po presežnem končno najde svojo uresničitev in pomiritev. Kot človek sem namreč ustvarjen s to z željo po presežnem, ki je ne more dokončno zadovoljiti noben drug odnos na tem svetu – še celo moj odnos z mojo ženo ne. Sploh pa je ne more zadovoljiti nobena materialna dobrina, nobena stvar. Saj vemo, da so že Rolling Stonesi prepevali: »I can't get no satisfaction«… Nič, prav nič; razen življenje, v katerem vedno bolj spoznavam svojega Stvarnika kot prijatelja, pri katerem dobim tolažbo, spodbudo, sprejetost in navdih – edino to je tisto, kar zadovolji to temeljno hrepenenje v meni. Ali kot je že v 5. stoletju zapisal sv. Avguštin: »Zase si nas ustvaril, o Bog in nemirno je naše srce, dokler se ne umiri v tebi«.
Človek je družbeno bitje. Kot tu-bit je hkrati tudi so-bit. Biti med ljudmi in z ljudmi pomeni biti človeški. »Jaz« obstaja samo, če obstaja »mi«. V odnosu do drugih in z drugimi človek razvija čustva in vrline, oblikuje svojo identiteto in išče svoj smisel. In kot tu-bit je človek hkrati vselej tudi bit-v-svetu. Svet je prostor njegovega samo-spoznavanja in samo-uresničevanja. Svet, z vsem svojim izobiljem in z vso svojo bedo, z vsemi svojimi lepotami in iluzijami, je prostor človekovega postajanja. Toda človek kot družbeno bitje, kot bitje v svetu, potrebuje tudi umik od družbe in od sveta. Ta umik ni beg pred svetom, temveč pogoj človekovega vztrajanja v njem. Duhovna in verska izročila razumejo ta umik kot čas duhovne osame. Človek se umakne pred hrupom in nasičenostjo zunanjega sveta, da bi lahko odkril globine in prisluhnil skrivnostim lastnega, notranjega sveta. V samoti in tišini postane glas Biti jasnejši. Človek se osami, da bi lahko v miru in tišini prisluhnil Nevidnemu. Duhovni umik je tako pot, ki vodi v notranjost duše – način, s katerim človek presega svetnost sveta, da bi se približal Presežnemu v sebi. Umik v samoto, z namenom, da bi človek ponovno našel svoje središče, je tudi sestavni del iniciacijske poti muslimanskih mistikov. Takšna praksa običajno vključuje preiskovanje lastne vesti, molitev, meditacijo in post. Znameniti sufiji Ibn Ataallah al-Iskandari je bil prepričan, da za prečiščevanje srca ne obstaja boljša metoda kot kontemplacija v samoti. Duhovna osama je predvsem spoznavni proces. Posameznik se v tem času intenzivno posveča opazovanju lastnih misli in čustev, postaja bolj čuječen in pozoren. Preizkuša se v potrpljenju, odpovedovanju in premagovanju samega sebe. Osamitev je zato neobhodljiva faza na poti duhovnega razvoja. V mesecu ramazanu, ki za muslimane predstavlja čas posta, je duhovni umik toliko bolj pomemben in potreben. Zavestna odpoved posvetnim dobrinam, prekinitev z vsakdanjimi navadami (in razvadami) ter obrat navznoter omogočijo povsem drugačno doživljanje časa. Čas postane bolj navzočen, bolj občuten, bolj dragocen. Odpovedovanje je na koncu poplačano s hvaležnostjo, potrpljenje z gotovostjo, samopremagovanje z zadovoljstvom. Večerno druženje in skupni obrok po prekinitvni posta pa se spremenita v nič manj kot sveto izkušnjo. Duhovni umik pred družbo in svetom predpostavlja ponovno vrnitev v svet, med ljudmi. Samota, tišina in mir služijo razčiščevanju misli in okrepitvi duha. Če nas udejstvovanje v zunanjem svetu razprši, nam obrat v notranji svet omogoči, da se ponovno zberemo, poenotimo in osredinimo.
Kdor je kdaj imel vsaj za predpasnik zemlje in kako gredo na njej, je vedel, da se mora ravnati po vremenu. Vremenski preroki s koledarja so imeli visoko ceno. Po vremenu sv. Jerneja se vsa jesen narêja, naj bi še vedno veljalo, čeprav nam je že kar dobro uspelo prekucniti staro navado narave. Vreme so dobro zaznavale kokoši. Leno so se premikale in nervozno prhutale in se zadirčno oglašale. Ne vem, kako je zdaj, saj jih nikjer več ne vidim. Menda živijo svoje kurje življenje v nekakšnih kurjih gradovih, prisiljene nesti od jutra do jutra. Otroci. Natančno taki kot muhe, kadar se je ravnalo k dežju. Sitni kot le kaj. Pa učenci z učitelji vred prav takšni. Uho je ujelo po radiu že pred časom, da v nekaterih bolnišnicah na Nemškem kirurgi ne operirajo ob mlaju. Ne vem, ali to drži ali ne. Vem pa, kako slabe kakovosti je vse, kar se je sušilo v dimniku ali pa je bilo scvrto v maščobo od živali, usmrčene v mlaju. Še vonj mesnin je bil nagravžen. In deževna tla v jesenskem gozdu imajo bistveno drugačen vonj kot v pomladnem. Ni čudno, če se nam razpoloženje ravna po vremenu, ko pa smo iz zemlje in iz njenih tvarin. Koliko pa lahko z voljo premagamo vse, kar nas priklepa na tvarnost? Njet u vas rodini, njet vam izgnanija pravi Puškin na račun oblakov, ki jih veter podi prek neba; niso odvisni od njegovih čustev, pa tudi od svojih ne. Za človeka je pa vsak dan sproti neke vrste bojno polje. Ali bo zmagovalec ali poraženec. A da bi se kar povprek izgovarjali na vreme, pomeni, da se prepuščamo v slogu, »naj gre, kamor hoče, naj se srce navriska in izjoče«. Ampak poet svetuje, da poprej, ko je najvišji dan, izmeriš »daljo in nebeško stran«. Tako smo spet pri sebi in pri svoji volji; dobrovoljno, slabovoljno, svojevoljno se odločamo. Tudi če res podlegamo vremenu, je še manj spodbudno, če se obračamo po vetru. Eno se nanaša na razpoloženje, drugo na značaj. Všeč mi je pa vremenska hišica. Ko se v suhem ozračju iz nje prikaže olišpana Kranjica, sem tako boljše volje.
Vožnja z letalom lahko daje človeku poseben občutek in tudi posebna spoznanja. Ko letalo pluje po nebu je možnih mnogo različnih razgledov, ki jih opazuješ skozi majhno okno. Planjave oblakov, verige gora, hribov in planin. Mesta, naselja in posamezne hiše, ki so še nekajkrat pomanjšane verzije, kot si jih lahko ogledamo v Minimundusu. Kot otrok sem bil vesel, kadar sem s sorodniki obiskal ta zabaviščni park. Tam so makete različnih svetovnih znamenitosti in čudes tako živo upodobljene in praktično na dlani. Pogled z letala ponuja svet na dlani. Kar mene osebno nagovarja vsakič, ko s peljem z letalom, je spoznanje, da so človeške stvari, dogodki, problemi zelo majhni. Pri tem ne gre za to, da bi komurkoli s to izjavo želel vzeti težo, ki jo nosi v življenju ali jo doživlja v posameznem konfliktu ali situaciji. Zase vem, da se moram učiti stopiti nazaj, pogledati širše, videti celoto, kdaj tudi počakati, da mine nekaj časa. Je že res, da me takšne drže učijo določene življenjske izkušnje, ki prihajajo z leti. Vseeno pa se mi zdi smiseln, kot spodbuda za tovrsten odmik, tudi današnji praznik, Jezusovega vnebohoda. Jezus se je dvignil v nebo. Lahko bi tudi rekli, da se je vrnil v Očetovo hišo, v svojo polnost. Lastnost Jezusovih učencev je tudi v tem, da se učimo dvigniti, odmakniti, pa tu ne gre za nadutost, marveč da se učimo gledati širše. Niti ne gre za brezbrižnost do posamezne situacije ali osebe, gre za preprosto zavedanje, da je smiselno gledati širše, ker se tako vidi celotna slika. Pogled širše daje novo dimenzijo. Drugače gledamo na človeka in njegovo situacijo, če mu dovolimo, da nam pove, kaj ga je pripeljalo v točko življenja, kjer je trenutno. Izriše se nam drugačna slika, če ne usmerjamo samo na to, kaj je nekdo naredil narobe in zastavimo zgolj vprašanje »zakaj?«. S pogledom iz drugega zornega kota je možno zastaviti vprašanje, ki spregovori več o tem, kako pravzaprav vidiš, to kar se je zgodilo. Jezus je z vnebohodom uresničil svoje besede, ko je rekel »Jaz sem pot«. On je pot k Očetu in če želimo biti njegove učenke in učenci naj bi bila naša dejanja podobna njemu. Ob Jezusovem vnebohodu so učenci prepoznali, da bodo z posnemanjem svojega učitelja tudi oni hodili po poti k Očetu, proti večnosti. Pot, ki me vodi v nebo. Stavek, ki lahko vsakemu posamezniku prinaša svojo vsebino. Z vami sem delil svoje prepoznavanje Jezusa, ki je šel k Očetu in Jezusa, ki kot Bog gleda na celoto posameznika in je zato usmiljen. Lep praznični dan vam želim!
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Lepa steza vodi po robu, z rjavo preprogo zelišč ,prekritim grebenom. Višina je 5000m, kisika je tu malo. Pogled z rezila te lepo oblikovane vzpetine odpre krila duhu. Na drugi strani so čudovite figure peska, kamenja, rastlinja in potokov, ki zapolnjujejo izpraznjene kotanje ledenikov. Zelena očesca ledeniških jezer, ki zdaj so, kmalu pa jih ne bo več, dajejo mistični pridih moreni, ki se z ostrino, podobno noževi konici, konča na obeh straneh doline. V ozadju se tu in tam zruši serak. Stene nad dolino zapirajo gore pravilnih geometrijskih oblik. Tiste, ki je podobna enakostraničnemu trikotniku skoraj ne moreš spustiti izpred oči. Potem pa te megle, meglice in oblaki, ki razpredajo mrežo okrog njih. Ne uspe jim prekriti celega neba. Veter prepreči, da bi vsaj en del pokrajine ne bil obsijan s soncem. Z grebena res ni težko spremljati te igre narave. Če je meglena ena stran, je sončna druga. Na vrhu vzpetine nad vasjo Kare, je polno možicev. Prav je tako, saj vrh ni tipičen. Le rahlo se spusti navzdol, potem pa se nadaljuje v razbit greben, ki se že po nekaj sto metrih vzpne v steno. Začetek je krušljiv, rjav in siv, značilen del stene, ki ga je še pred kratkim zakrival ledenik. Igra barv, sonca in senc je ob sestopu pospešila utrip srca, duša je pila lepoto stvarstva, duh pa je slavil svojega Stvarnika. Je bilo sonce, ki se je postavilo pred nama z Ano privid Boga? Okroglo, sijoče sonce, obdano z avreolo oblakov, sem lahko opazovala le s sončnimi očali. Bleščava je bila premočna. Rob oblakov je žarel kot čipke, obljubljajoč nedoumljivo lepoto v večnosti. Samo kratek pogled v levo od te presunljive sončne podobe, preko z temnimi oblaki prekrite nebesne poti, pa še eno okno modrine. V njej se je bohotil vrh Mera Peaka, cilj našega trekinga . Vse, kar je premoglo moje srce, je bila slavilna, pesem, zahvala in Slava Vsemogočnemu, ki je bil, ki je in ki bo. Ozrla sem se na Ano, ki je doživljala nekaj podobnega. Objeli sva se, besede so bile odveč. Hvala, Gospod, za to neizmerno lepoto, ki mi jo daš spoznati iz dneva v dan. Daj se spoznati Gospod, Kralj kraljev, da bi kot Avguštin ali Pavel lahko rekli, da je vse, naj je še tako lepo, le smet v primerjavi s spoznanjem Božje ljubezni.
Pregovori običajno ohranjajo/prinašajo pomenljive resničnosti. No, za sledečega sem prepričan, da v sporočilu ni resničen, glede na današnje medčloveške osnose: Homo homini lupus – Človek človeku volk. Volk v medsebojnih razmerjih še zdaleč ni tako zverinski kakor je lahko človek. Spominjam se fotografije, ki prikazuje trop volkov na pohodu. Spredaj gredo najstarejši in bolni člani skupnosti, ki določajo tempo. Če bi hodili zadnji, bi verjetno toliko zaostali, da bi bili lahka žrtev plenilcem. Za slabotnimi volkovi gredo v čredi najmočnejši, ki pazijo na slabotne in so obramna enota. Njim sledijo volkulje in za njimi so zopet močni volkovi, ki so varuhi pred nevarnostmi izza hrbta. Za vsemi pa hodi vodja tropa in to v razdalji, ki mu omogoča pregled nad vsemi. – Zdaj pa pomislimo kako je (v primerjavi z družbeno ureditvijo volkov) na glavo obrnjena človeška družbena ureditev: daleč spredaj se bohotijo voditelji ‘tropa’, za njimi so ostali mogočneži in tisti, ki jim privilegiranost omogočajo, potem je delavski razred in na družbenem robu so ekonomsko neproduktivni. – Ko bomo dosegli volčji standard v medsebojnih odnosih in v odnosu do narave, bomo smeli uporabljati pregovor: Človek človeku volk in njegov pomen bo vsekakor pozitiven. Človek zahodne civilizacije bi se moral odvrniti iz samopašnosti, prevzetnosti, ki je smrtonosna tudi za tolike oblike življenja in bo končno smrtonosna tudi za njega samega. Zemlja v utripu svojega življenja očitno trpi; v tolažbo ji je lahko dejstvo, da si človek žaga vejo na kateri sedi. Bog odpušča vedno, človek včasih, narava nikoli! »Smo na robu samomora,« opozarja papež Frančišek. Naravne nesreče povezane z vremenskimi pojavi so že 20 let vse pogostejše. Po podatkih ZN so poplave, nevihte in drugi ekstremni vremenski pojavi od leta 1995 ubili že več kot 600.000 ljudi, dodatnih 1,4 milijarde pa je bilo poškodovanih – ostali so brez domov ali pa so nujno potrebovali pomoč. Ob obisku Črne celine je spregovoril papež Frančišek tudi v Uradu Združenih narodih v Nairobiju. V središče svojega govora je postavil okoljsko vprašanje. Potem, ko je posadil drevo, je poudaril pomen zaščite in odgovornega razpolaganja s plujči sveta. »Podnebje je skupno dobro od vseh in za vse … Podnebne spremembe so svetovni problem z resnim vplivom na prostor, družbo, ekonomijo, distribucijo in politiko ter pomenijo enega glavnih perečih izzivov za človeštvo.« Naš planet je potrebno »pojmovati kot domovino, človeštvo pa kot ljudstvo, ki prebiva v skupnem domu.« Če zares želimo pozitivno spremembo, moramo ponižno sprejeti medsebojno soodvisnost in tisti red, ki se ga lahko priučimo celo iz volčjega tropa.
Tolikokrat se lahko zgodi, da dojemamo, razumemo in seveda tudi doživljamo božje zapovedi kot nekaj, kar nas omejuje. Marsikdaj si lahko mislimo ali celo očitno izrečemo, da nam Bog z desetimi zapovedmi krati našo svobodo, nas terorizira ali se celo izživlja nad nami. Vendar ali res to drži ali je to dejansko izrazito osebno omejen pogled, ki si ga pač ustvarimo zaradi določenih okoliščin? Nenazadnje nam je to občutje verjetno poznano iz naših otroških ali najstniških let, ko smo se srečali z mejami in omejitvami, ki so nam jih postavili naši starši. Zdaj, kot odrasli lahko verjetno zmoremo prepoznati v vseh zdravo postavljenih mejah in omejitvah ljubezen in skrb naših staršev, medtem ko v dani situaciji, ko smo se kot pubertetniki znašli pred takšno omejitvijo, tega še zdaleč nismo tako doživljali – ravno nasprotno: da nas torej starši terorizirajo, omejujejo in nam kratijo svobodo. In smo sklenili, da ko bomo odrasli, da bomo zajeli življenje z veliko žlico in ne bo nikogar, ki bi nas omejeval. Zdaj vemo, da je resničnost vendarle drugačna. Gledati na zapovedi kot na prepovedi in omejitve, s katerimi bi nas Bog hotel terorizirati ali se izživljati nad nami in nam kratiti svobodo, je že torej v pravkar omenjeni primerjavi z vzgojo, dejansko čisti nesmisel. Lahko sicer tako doživljamo, a to ni stvarnost. V evangeliju današnje nedelje nam namreč Jezus pravi: »Če me ljubite, boste izpolnjevali moje zapovedi.« Če me ljubite – je tisti poudarek. Stvar je dejansko precej globlja kot se zdi na prvi pogled. Pomagajmo si še enkrat s starševsko vzgojo: če otrok doživlja, da ga imajo starši zares radi, da je ljubljen, cenjen, spoštovan – kar seveda še vedno vključuje tudi zdrave omejitve in prepovedi, potem bo iz tega tudi živel in se razvijal – tudi v pristnem zaupanju, da mu starši želijo dobro. Tako nekako naj bi skušali tudi mi vstopati v odnos z Bogom: če se zavedam, da sem ljubljen, da me ima Bog rad takšnega, kakršen sem, potem ne bom več dojemal zapovedi kot omejevanje svobode; še manj kot nekaj, s čimer bi si – če lahko tako rečemo – zaslužil nebesa, ali pa to, da bi me pač zaradi moje pridnosti in izpolnjevanja zapovedi Bog vendarle imel rad. Pozicija je ravno obratna: če se zavedam, da me ima Bog rad, potem bo moje življenje po zapovedih, moje moralno etično ravnanje samo posledica dejstva, da sem ljubljen. Ker sem torej ljubljen, delam dobro. Predvsem pa vstopam v dojemanje največje zapovedi – to je ljubezen do sebe, do bližnjega in do Boga. Naj torej ostane spodbuda za vse nas: da se ne bi trudili živeti po zapovedih zato, da bi si zaslužili božjo ljubezen; nasprotno: da bi dejansko zaupali in verjeli, da nas ima Bog rad. In da bi iz te zavesti, da smo ljubljeni, izhajalo tudi naše plemenito ravnanje.
Neveljaven email naslov