Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Sprašujem se, kako to, da si upam o najbolj kočljivih rečeh govoriti s tolikšnim pogumom, čeprav z zardevajočim obrazom pred bralci in Bogom. Zavedam se, da se s tem izpostavljam različnim presojam in tudi obsodbam in kritikam. Kaj mi je tega sploh treba? Generaciji, ki več ne verjame v bodočnost, odkar je 6. avgusta 1945 gobasti oblak prve atomske bombe zatemnil sonce nad Hirošimo, je težko govoriti o dobrem Bogu. Na prvi pogled se zdi, da je celo sámo Sveto pismo antipriročnik govora o Bogu.
Spraševati se ni greh. Dvom je sonda vere. Trpljenje si zasluži odgovor in našo pozornost. Filozof in pisec Fabrice Hadjadj (r. 1971), judovski spreobrnjenec v krščanstvo, se sprašuje, ali je bil Hitler močnejši od svetopisemskega Boga in ali ga je Hitler zares premagal. Ostareli filozof Hans Jonas, ki je kot Jud okusil dramo prekletega holokavsta, nad čigar vpitjem je bilo nebo gluho, pa je v Konceptu Boga po Auschwitzu zapisal: »Kateri Bog je lahko to dopustil? Auschwitz nam prepoveduje govoriti o dobrem Bogu, udobno nameščenem v nebesih, kajti sinjo modrino njegovega neba je zameglil dim iz krematorija. Ali je Bog nemočen pred zlom? Ali je bil Auschwitz edina obljubljena dežela?«
Svet hoče odgovor, ne le mahanja s Svetim pismom. Corrie ten Boom je okusila trpljenje v nacističnem taborišču Ravensbrück, a je kljub temu ohranila pogumno vero. Ko je prišla iz taborišča, je rekla: »Nobena jama ni tako globoka, da ne bi bil Bog še globlji.« Na steni znane univerze v Princetonu je napisano svarilo: »Bog ravna subtilno, ni pa zloben.« Bog ni škodoželjen in ne postopa z nami zlonamerno in zahrbtno. Kar koli naredi, stori v naše dobro. Tudi takrat, ko je okus grenek. Južnoameriški Indijanci imajo radi grenka zdravila, saj mislijo, da so drugačna nekoristna in jim ne pomagajo. Kristjan je vedno vesel, ker v vsaki situaciji zaupa Bogu. To me spominja na ptico taščico, ki poje svoje serenade, tudi ko dežuje. Ko je nevihta, domala vse ostale ptice pevke utihnejo, taščica pa ne. Njena posebnost je, da poje, tudi ko se zgrnejo črni oblaki. Pravi kristjan ne poje le v sončnem vremenu, ampak tudi v deževnem. Njegova pesem je Kristus.
3630 epizod
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Sprašujem se, kako to, da si upam o najbolj kočljivih rečeh govoriti s tolikšnim pogumom, čeprav z zardevajočim obrazom pred bralci in Bogom. Zavedam se, da se s tem izpostavljam različnim presojam in tudi obsodbam in kritikam. Kaj mi je tega sploh treba? Generaciji, ki več ne verjame v bodočnost, odkar je 6. avgusta 1945 gobasti oblak prve atomske bombe zatemnil sonce nad Hirošimo, je težko govoriti o dobrem Bogu. Na prvi pogled se zdi, da je celo sámo Sveto pismo antipriročnik govora o Bogu.
Spraševati se ni greh. Dvom je sonda vere. Trpljenje si zasluži odgovor in našo pozornost. Filozof in pisec Fabrice Hadjadj (r. 1971), judovski spreobrnjenec v krščanstvo, se sprašuje, ali je bil Hitler močnejši od svetopisemskega Boga in ali ga je Hitler zares premagal. Ostareli filozof Hans Jonas, ki je kot Jud okusil dramo prekletega holokavsta, nad čigar vpitjem je bilo nebo gluho, pa je v Konceptu Boga po Auschwitzu zapisal: »Kateri Bog je lahko to dopustil? Auschwitz nam prepoveduje govoriti o dobrem Bogu, udobno nameščenem v nebesih, kajti sinjo modrino njegovega neba je zameglil dim iz krematorija. Ali je Bog nemočen pred zlom? Ali je bil Auschwitz edina obljubljena dežela?«
Svet hoče odgovor, ne le mahanja s Svetim pismom. Corrie ten Boom je okusila trpljenje v nacističnem taborišču Ravensbrück, a je kljub temu ohranila pogumno vero. Ko je prišla iz taborišča, je rekla: »Nobena jama ni tako globoka, da ne bi bil Bog še globlji.« Na steni znane univerze v Princetonu je napisano svarilo: »Bog ravna subtilno, ni pa zloben.« Bog ni škodoželjen in ne postopa z nami zlonamerno in zahrbtno. Kar koli naredi, stori v naše dobro. Tudi takrat, ko je okus grenek. Južnoameriški Indijanci imajo radi grenka zdravila, saj mislijo, da so drugačna nekoristna in jim ne pomagajo. Kristjan je vedno vesel, ker v vsaki situaciji zaupa Bogu. To me spominja na ptico taščico, ki poje svoje serenade, tudi ko dežuje. Ko je nevihta, domala vse ostale ptice pevke utihnejo, taščica pa ne. Njena posebnost je, da poje, tudi ko se zgrnejo črni oblaki. Pravi kristjan ne poje le v sončnem vremenu, ampak tudi v deževnem. Njegova pesem je Kristus.
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Tolikokrat poslušamo, da smo mnogi Slovenci zaprti v podalpsko zatohlost in omejenost. Ta se pogosto pozna tudi med nami, kristjani, predvsem v duhovnem smislu. Prav v tej smeri nas izziva evangelij današnje nedelje, v katerem srečamo višjega cestninarja Zaheja, ki je majhen po postavi, a visok v službi državne uprave. V kontekstu tedanjega judovskega okolja je Zahej s službo cestninarja ne le nekakšen šef pobiralcev davkov, ampak predvsem narodni izdajalec, kvisling, ki od svojih rojakov Judov pobira davke za okupatorske Rimljane. Ker sta bili v tedanjem judovstvu politika in vera praktično eno in isto, je torej Zahej bil, ne samo narodni izdajalec, ampak tudi odpadnik od vere v enega in edinega Boga. Zaradi tega je bil tudi preziran in osovražen od svojih, obenem pa zavit v varnost, ki sta mu jo dajala njegovo premoženje in seveda rimska vojska. A kot kaže mu to ni zadoščalo, saj je iskal nekaj več. Z razliko od svojih rojakov pa Zahej ni bil zaprt v ozkost, saj je, ne glede na svoj družbeni status, želel videti, kdo je Jezus. Zato Zahej še kako spominja na sodobnega človeka, ki mu materialna in socialna varnost ne zadoščata, ampak se v njem prebuja hrepenenje po več, po globlji življenjski izpolnjenosti. Zato išče … Da bi sodobni človek zmogel videti, srečati in spoznati Jezusa, mora, podobno kot Zahej, najprej izstopiti iz svoje komodnosti in navidezne varnosti, obenem pa preseči družbeno ukalupljenost, stereotipe in predsodke. Samo tako si dejansko omogoči, da bi res lahko srečal Jezusa, ga povabil v svoje življenje in ob tem začel doživljati notranjo življenjsko izpolnjenost. Ne živeti v hlastanju po moči in kontroli, ampak v tem, da si v resnici dovolim biti ljubljen. Da me Bog sprejema in ljubi, kljub vsem mojim preteklim zablodam in neumnostim. To ni samo stvar, ki se je zgodila Zaheju, ampak jo je lahko deležen vsak izmed nas. Problem, ki lahko ob tem nastopi pa je ta, da nekdo, ki se podobno kot Zahej odloči, da bo sprejel Jezusa v svoje življenje, sreča z ozkostjo tistih, ki o sebi mislijo, da so boljši. Tudi Jezusovi sodobniki godrnjajo nad Jezusovim njegovim sprejemanjem izdajalca Zaheja s komentarjem: »Ustavil se je pri grešnem človeku.« Če se tudi v sodobnem času zgodi, da določeno krščansko občestvo ali posameznik v svoji ozkosti ne zmore sprejeti nekoga, ki se je spreobrnil in želi zdaj slediti Jezusu, potem tudi za tega človeka ali za to občestvo velja povabilo k spreobrnjenju, k odprtosti, k zavesti, da Bog ljubi vse in želi vsakemu, da bi živel v polnosti. Na vsakem od nas pa je, da se zares odloči: Ali resnično želim živeti v tej odprtosti in ljubljenosti? Si res želim živeti življenje v polnosti?
Kdo še ni občutil stiske, bolečine, trpljenja? Samo pomislimo, koliko zakonov razpade dandanes in koliko srčnih ran se tako odpre. Velika, pravijo, da celo največja bolečina je, če staršem umre otrok. Še bi lahko naštevali, kako in zaradi česa trpimo. Ali v takih situacijah obstaja tolažba? Nas more kaj ali kdo v takih trenutkih potolažiti? Veliki krščanski mistik, mojster Eckhart, pravi, da ni bolečine ali stiske, ki bi nas mogla do konca potreti. Kajti Božja zvestoba in dôbrost nikoli ne dopustita, da bi kakšna stiska ali preizkušnja postali neznosni. Bog v vsakem trpljenju ustvarja nekaj tolažbe, ki lahko trpečemu človeku pomaga. Drugi razlog za našo bolečino je v tem, da se v trenutkih trpljenja osredinimo na tisto, česar nimamo (več), na primer starši nenehno mislijo na svojega otroka, ki je umrl v avtomobilski nesreči, žena na moža, ki jo je zapustil. Ne mislimo pa na tisto dobro, kar v tistem trenutku imamo, na primer streho nad glavo, zdravje, nismo žejni ne lačni. Se pravi, to, kar je tu in je dobro, me lahko potolaži, tisto, česar ni in je zame izgubljeno, pa nujno vodi v bridkost in žalost. Zato so že svetopisemski modreci opozarjali, naj v dneh preizkušnje ne pozábimo na dni, ko nam je šlo dobro. Toda glavni vir naše bolečine in trpljenja vidi mojster Eckhart v tem, da se še nismo odvrnili od ustvarjenih bitij in se popolnoma predali Bogu. Če sem navezan na katero koli ustvarjeno bitje, ki je Božja lastnina, je to samo znak, da še vedno iščem tolažbo v ustvarjenih stvareh, ne pa v Bogu samem. Toda samo v Bogu samem je prava in popolna tolažba, vse pa, kar ni Bog, ima sámo po sebi nekaj naravne grenkobe in bolečine ter ničesar ne doda dôbrosti, ki izvira iz Boga in je Bog sam. Zato je povsem nemogoče najti resnično tolažbo, če jo iščemo v ustvarjenih bitjih. Kdor pa ljubi edinole Boga v ustvarjenem bitju in ustvarjeno bitjo edinole v Bogu, bo našel resnično tolažbo v vsaki situaciji.
Nekje sem prebrala Jaspersovo misel, da človeka strahu pred umiranjem in smrtjo ne more odrešiti medicinska terapija, ampak mu lahko pomagata samo filozofija in teologija. To sem pripovedovala prijateljici, ki pa me je takoj dopolnila: »Strahu pred umiranjem in smrtjo sem se otresla takrat, ko sem bila ob umirajoči tašči. Prej sem se tega zelo bala, potem pa sem zbrala pogum in vztrajala ob njej do konca. Sedaj sem za to neizmerno hvaležna.« Strah pred umiranjem in smrtjo je danes veliko večji, kot je bil v prejšnjih časih. Tudi zato, ker smo umirajoče potisnili v bolnišnice in domove za stare. Tako praktično sploh ne prihajamo več v stik z umirajočimi in ima le redkokdo srečo, da je prisoten ob umirajočem človeku. Česar pa ne poznamo, se tudi veliko bolj bojimo. Pogosto se zgodi, da pride žena srednjih let ali pa tudi že starejša in pravi: »Veste, bojim se, da bi mož umrl doma. Še nikoli nisem videla umirati človeka in ne vem, če bom temu lahko kos. Strah me je.« Verjamem ji. Tudi sama sem se pred leti bala, če bo mama umrla doma. Vsa moja medicinska izobrazba mi tega strahu ni mogla odstraniti. Potem pa, ko je mama zares umrla doma, sem spoznala, da je to blagoslov zanjo in za nas, domače. V tistem trenutku nam je bilo težko zaradi izgube, toda smrti nismo več občutili kot neko grozo, ampak kot nekaj, kar je v našem življenju sicer težko, vendar normalno prisotno. Zato vedno opogumljam svojce, da se odločijo in umirajočega obdržijo doma, če imajo le pogoje za to. Celo življenje bodo hvaležni, da so se tako odločili in tudi proces žalovanja bo zanje veliko manj boleč. Nekateri imajo pomisleke, če so v družini otroci, ali morda zanje to ni prevelika duševna obremenitev. Vendar je v resnici tako, da imajo otroci navadno veliko bolj normalen odnos do umiranja in smrti kot odrasli in da je srečanje z umirajočimi tudi zanje velika šola za poznejše življenje. Če so kot otroci spremljali umiranje svojca, dedka, babice, … jih bo pozneje v življenju veliko manj strah.
Sneg v gorah v oktobru ni nič posebnega. Tudi letos je belina v tem času prekrila glavo našega očaka . Snežna pajčevina se je končala malo pod Kredarico, ko sem skupaj s svojimi sodelavci in prijatelji še zadnjič stala na vrhu Triglava. Morda so sledi vrvi na zadnji plati še vedno vidne tistim, ki so prvič stali na njem. Prav gotovo pa so in bodo spomini ponosa ostali za vedno. Letos mi je bil Triglav poseben izziv in blagoslov. V treh navezah v poletnih mesecih smo po Slovenski smeri dosegli rob stene. Ljudje, ki so bili z mano, so prvič prijeli za skalo v plezalni smeri. Slovenska smer je idealna za tako preizkušnjo. Vsakič je bilo drugače. Prvič je bilo oblačno, megleno in zaprto. Skale so bile vlažne, rastlinje in prst pa drseče. A sredi stene, na Zlatorogovih policah, so se megle za kratek čas razkadile. Prej varna globina, zapolnjena z meglo, je naježila kocine mojih varovancev. Pogled se je namreč ustavil šele nekaj sto metrov pod nami na čudovitih gozdnih preprogah okrog Aljaževega doma. Razgled je bil fantastičen, lepota nepopisna. Utihnili smo in vsak zase je občudoval Stvarnika te lepote. Spoznanje, da Stena ni čisto taka, kot so pričakovali, je vlilo veselje v moje soplezalce. Dovolj je bilo oprimkov, stopov in snežnih stopinj, da so se počutili varne. Pet ur je minilo kot bi mignil. Izstop iz stene je bil vrhunec, sreča je bila nepopisna. Preobrazba ljudi, ki vstopajo v svet vertikale prvič, me spominja na pot duhovne rasti človeka. Začetno nezaupanje, strah in pogosto tudi odpor do vstopa v življenje v veri, je najtežji del poti. A rast poteka v navezi z Gospodom, s katerim smo povezani z nevidno vrvjo. On ve za pot, pozna resnico in daje življenje. Vzpon vsakega od nas je edinstven, posut s stopi in oprimki talentov,ki jih prepozna vsak za sebe in uporablja iz dneva v dan. Omogočajo napredovanje v duhovni smeri , v steni našega življenja. Če smo v navezi z Bogom, se nam sicer lahko zgodi, da zgrešimo smer in se znajdemo pod neprehodnim previsom ,vendar nas Gospod vedno varuje in nas usmerja. Pomaga nam iz brezizhodnih situacij. Če pa smo sami, begamo in zaidemo v strmine, ki se končajo z neprehodnimi previsi od koder brez Njegove pomoči ni rešitve. Želim si, da bo zaključek našega duhovnega vzpona soočenje z našim Stvarnikom in verjamem, da je sreča mojih soplezalcev v Triglavu le bled odsev lepote, ki jo lahko pričakujem.
Danes še posebno dobro jutro vsem, ki težko vstanete. Ne zaradi takih ali drugačnih težav telesa ali bolezni, ampak težko vstajate, ker vas nič ne vleče v nov dan. Kako lahko je premagati bolečine, če vstanemo v dan, ki smo ga že dolgo pričakovali in se ga veselimo. Noben glavobol, bolečine v križu ali kje drugje nas ne morejo ustaviti. Jutro v takih dneh komaj dočakamo in smo zgodaj na nogah. In kako se vleče jutranje prepričevanje, da je že končno čas, da vstanemo, če nam je tisti dan popolnoma odveč in bo spet eden izmed tistih, kjer bo edini smisel vsega dnevnega napora, da odtrgamo še en listek na koledarju. Veliko govorimo o mladih, ki nimajo prihodnosti. Vse več je takih, ki se nagibajo k spoznanju, kako je bilo včasih bolje, saj je vsakdo lahko dobil delo in od tega tudi živel. Ne bi se rad izgubil v razpravljanju o tem, če to drži ali ne. Bolj kot vprašanje o tem, če so bili stari časi res zlati časi, bi se to jutro rad z vso odgovornostjo do naših otrok vprašal o smiselnosti takega vedno bolj javnega vzdihovanja. Danes doštudirati še ne pomeni, da boš lahko od tega živel. Včasih je pomenilo, da si z delom na področju, kjer si se izobraževal, zaslužil svojo pokojnino. Sedaj niti ne vemo, če bomo pokojnino sploh še imeli. V tej globalni negotovosti nič več ni trdnega in samoumevnega in je težko verjeti, da bo jutri kaj bolje. Prijetno se je vračati k spominom o dobrih starih časih. Naj bo ta lepa preteklost blizu ali daleč resnice, s staranjem smo v njej vedno bolj doma. Pri tem pozabljamo na naš mladi rod. Ti ne morejo živeti od spominov, saj jih morajo najprej ustvariti. Če jim stalno mi, ki imamo z življenjem izkušnje in končno v družbi tudi moč, stalno ponavljamo, da je danes vse slabše, kot je bilo nekoč, se bojim, da jih bomo še težje spravili v šolo in bodo vedno bolj podobni tem, ki zjutraj zaradi brezvoljnosti težko vstanejo. Nekje sem prebral, da je tolažba sestra dvojčka upanju. Mladega človeka, ki se spopada z negotovo prihodnostjo in je spet dobil zavrnjeno prošnjo za zaposlitev, bomo bolj težko tolažili, če mu ne damo vsaj kančka upanja. Premalo bodo le besede, kot so: »saj bo šlo,« ali »prihodnjič bo bolje«. Ustvariti moramo tudi okolje, kjer bodo mladi čutili, da v to mi, ki imamo številne izkušnje, tudi verjamemo. Zato danes zadovoljno pobrskajmo po svojih lepih spominih in vsaj kakšnemu mlademu omogočimo, da bo verjel, kako lahko tudi on jutri, če že ne danes, ustvari zase nekaj lepega.
Vzajemna delitev V soboto, 22. oktobra smo imeli v Mariboru mednarodni znanstveni posvet na temo Vzajemne delitve v zdravstvu. Zanimivo je, da so Francozi, ki so se udeležili srečanja, želeli najprej razmišljati o človeškem in Božjem temelju same medsebojne delitve. Bili smo presenečeni, kako je prav pojem delitve spremenil grški glagol biti, saj odkar imamo Sveto pismo v grščini, ta glagol ne izraža zgolj nekega osamljenega bivanja, ne govori več samo o nepredstavljivosti Boga v njegovi zvišenosti in polnosti, ampak izraža tudi naše življenje, ki pomeni biti ali živeti še za nekoga drugega, ne samo zase. Toda prvi, ki je, ki biva za druge, je po Bibliji Bog sam. Gotovo je najlepše, če lahko živimo drug za drugega, če je ljubezen tako močna, da je tudi naše bitje srca hkrati bitje za srce našega bližnjega. Toda ali res lahko delimo prav vse z našim najdražjim? Ali smemo z njim deliti tudi svoja stranpota, slaba dejanja, ali celo samo zlo? Vidimo, da vzajemna delitev z drugim pomeni hkrati našo lastno presojo, kaj je dobrega v nas in kaj smemo drugemu podariti in kaj od njega sprejeti. Najlepše, kar lahko drugemu damo, je naša iskrena beseda, tista beseda, ki drugega razume, ga spodbudi in daje novega upanja. Toda mi smo tudi telesna bitja, zato med seboj delimo hrano, obleko, delovni in prosti čas. Toda v ljubezni smo sposobni deliti med seboj ne samo, kar imamo, ampak tudi najglobje, tudi samega sebe. Danes smo zahvaljujoč medicini prišli do tega, da je v darovanje samega sebe vključeno tudi naše telo. Medicina nam omogoča presaditev organov, zato se pred nas postavljajo tudi nova etična vprašanja in ne samo zahteve po vrhunskih medicinski tehniki. Vsekakor je mogoče presaditi organe, kadar bi darovalec sam rad rešil življenje svojega dragega sorodnika. Takrat je tudi presaditev najbolj uspešna. Toda kaj storiti, ko nekdo umira zaradi nesreče, a je še mlad in bi njegovi organi lahko reševali življenje neznanca? Če sorodniki soglašajo, ali vsaj ne nasprotujejo, je tudi to mogoče. Toda žal se najlepše, se pravi darovanje samega sebe, lahko tudi zlorabi. Zato danes poznamo prodajo in celo krajo organov. Pred zdravniki stoje hude etične dileme, ali lahko s temi organi, ki jih je nekdo pridobil na nepošten način, rešujejo življenja? Teh hudih odločitve ne bo več, če za nas vse postane samo po sebi umevno, da takrat ko umiramo, lahko rešimo življenje nekoga drugega. V tistem trenutku bo znova pred nas stopil evangeljski stavek: »Nihče nima večje ljubezni kot ta, ki da svoje življenje za svoje prijatelje.« Kadar gre za podaritev telesa, ki sicer usiha, a še vedno ljubi, lahko zahvaljujoč moderni medicini živimo na čudežen način tudi v drugem.
Kirurg, ki se ukvarja z zapleteno in zahtevno operacijo, mora biti skrajno pazljiv in pozoren na vsako malenkost, sicer lahko hitro naredi kako usodno napako za svojega pacienta. To lahko doseže le tedaj, če ima razvit čut odgovornosti in se čuti odgovornega za morebitni neuspeh operacije tudi tedaj, če je naredil vse, kar je mogel. Podobno znanstvenik, ki razvija svojo znanstveno domnevo, povsem načrtno opravlja zahtevna opazovanja in poskuse, pri čemer mora biti skrajno pazljiv in pozoren na vsako malenkost. Tudi on lahko doseže takšno pozornost le tedaj, če se čuti odgovornega za morebitne napake v postopkih, pa čeprav je delal po svojih najboljših močeh. Takih primerov je seveda še več, srečamo jih tako pri velikih, izjemnih delih kot pri povsem vsakdanjih opravilih, kot je npr. čiščenje stanovanja ali vožnja avtomobila. Za vse pa je značilno povezovanje skrajne pazljivosti in pozornosti pri svojem početju ter občutka odgovornosti za morebiten neuspeh, tudi tedaj, če smo ravnali po svojih najboljših močeh in v dobri veri, da delamo prav. Zdi se, da se to dogaja pri opravljanju takšnih opravil, del ali nalog, ki se jim posvečamo z vsem srcem in nas vsaj začasno povsem zaokupirajo. Tedaj se od nas zahteva skrajna pazljivost in pozornost. Vendar takšno pazljivost in pozornost lahko razvijemo in ohranjamo le tedaj, če občutimo neke vrste notranjo zadolženost za uspeh tega početja. Pri tem moramo to zadolženost sprejeti prostovoljno in brez zadržkov. Od tod izhaja tudi na videz nerazumen občutek odgovornosti za morebiten neuspeh svojega početja tudi tedaj, če smo storili vse, kar je bilo v naši moči. Res je, vsakdo ni sposoben ali voljan sprejeti tovrstne zadolženosti svojemu početju, morda prav zato, ker se boji sprejemati tako obsežne odgovornosti zanj. Vendar pa oni, ki takšno zadolženost zna in zmore sprejeti, globlje dojema svoje delo, recimo da »dojema duha svojega dela« in ne zgolj svoje namene, sredstva in okoliščine. Podobno on globlje dojema tudi samega sebe, recimo da »dojema globino svojega duha« in ne zgolj intenzivnost svojega trenutnega doživljanja, želja in strahov. Velja se potruditi za takšen način notranje zavezanosti temu, kar počnemo, pa čeprav pri morda na videz malenkostnih opravilih, kajti tako ohranjamo svojo pripravljenost, da delujemo zavestno in odgovorno tudi v težavnejših okoliščinah.
Dragi prijatelji, Pred kratkim sem obiskal misijonarje na Madagaskarju. Zamislil sem se, ko smo na avtomobil naložili ranjenega človeka. Ranjen je bil zaradi tatov, ki kradejo, velikokrat ranijo, včasih tudi ubijejo. Tam sredi Madagaskarja mi je prišlo na misel kako pomembno je, da vedno znova podpremo naše misijonarje pri njihovem delu. Za vasi sredi gozdov in hribov na Madagaskarju ne ve noben politik ali mednarodne organizacije. Kaj storiti, da bodo ljudje živeli svoje življenje v miru in dostojanstvu? Nehote mi je eden od misijonarjev dal odgovor. Ljudi je treba vzgajati in jim dati prave vrednote, kreposti, ki jih daje samo krščanstvo. Papež dodaja: »Vsa ljudstva in vse kulture imajo pravico prejeti sporočilo odrešenja, ki je Božji dar za vse. To je še toliko bolj potrebno, če imamo pred očmi množino krivic, vojn, človekoljubnih kriznih žarišč, ki čakajo na rešitev.« Ob vsem delu za dobro ljudi, ob vseh lepih vizijah ter programih mednarodnih organizacij, ne pozabimo na ljudi tam na koncu uničenih cest, sredi malgaških gozdov in hribov. Vzgoja za prave vrednote gre počasi. Vključiti je treba ljudi, ki živijo daleč stran od velikih središč in mest. V vasi ANTANINARENINA sredi malgaških hribov sem se pogovarjal z domačini. Med pogovorom sem jim povedal, da gotovo nihče, razen redkih izjem, v tujini ne pozna njihove vasi. Kot vsi ljudje imajo željo, da bi se kaj spremenilo. Zato so povabili misijonarja, da bi skupaj molili, drug drugega podpirali in skupaj kaj dobrega naredili za skupnost v tej vasi. Ko sem opazoval te ljudi mi je prišlo na misel, da lahko tudi sami nekaj naredijo zase in svojo vas. Predlagal sem jim (vas je namreč na hribu, dostopna po strmi poti, ki je zaradi zemlje v času dežja neprevozna) da bi se vključilo vseh 500 ljudi ki tam živijo. Če bi vsak prebivalec vasi vsak mesec prinesel tri kamne, bi lahko sami uredili pot do vasi. Zamisel so sprejeli in upam, da jo bodo tudi uresničili. In te vasi so na področju, kjer je nasilje, kjer ubijajo. Tudi tja je potrebno prinašati upanje. Malgaški duhovnik Arsen mi je rekel: »Saj dobro veš, da je to področje, ki ni varno, pa vendar si prišel k nam. Tega sem vesel! Veliko nam pomeni, da veste za nas in da nam pomagate!« To je le ena od tisočih vasi po vsem svetu. Vsak dar za ljudi po vsem svetu, za tiste pozabljene ljudi in nikomur znane vasi, pomeni upanje. in vsakdo lahko nekaj naredi. Vsak lahko dodati kamen na tej poti k bolj človeka vrednemu življenju. Stvari se ne bodo spremenili naenkrat. Potrebno se je vedno znova podajati na pot in korak za korak spreminjati sebe in svet okoli sebe. Ne postanimo brezbrižni, postanimo žarek upanje za druge ljudi.
Tudi danes se dogaja veliko lepega, samo opaziti moramo. Naslednja zgodba nam pokaže, kako iznajdljiva je lahko ljubezen. Dva moža, oba resno bolna, sta skupaj ležala v bolnišnični sobi. Eden od njiju je lahko vsak dan eno uro sedel v svoji postelji, kar je pomagalo odvajanju vode iz njegovih pljuč. Njegova postelja je bila ob edinem oknu v sobi. Drugi mož je moral vse dneve preležati na hrbtu in gledati v strop. Kmalu sta moža vse ure dneva govorila drug z drugim. Pogovarjala sta se osvojih družinah, svojih domovih, službah, kje sta se vojskovala in kje vse sta bila na počitnicah. In vsak dan je mož, ki je eno uro sedel ob oknu, drugemu opisoval stvari, ki jih je lahko videl zunaj. Mož na drugi postelji je začel živeti za ta enourna obdobja, v katerih je njegov prijatelj razširil svet z dogajanjem in barvitostjo zunanjega sveta. Okno je gledalo na park ob ljubkem jezeru. Race in labodi so se igrali na vodi, medtem ko so otroci po jezeru spuščali svoje male čolničke. Mladi ljubimci so se objeti sprehajali med cvetlicami in vsemi barvami mavrice. Ko je mož ob oknu opisoval vse to v dovršenih podrobnostih, je mož na drugi postelji priprl oči in si predstavljal slikovite prizore. Tako so minevali dnevi in tedni. Nekega jutra je sestra v sobo prinesla vodo za umivanje in ob oknu našla telo moža, ki je mirno umrl v spanju. Razžalostila se je in poklicala bolnišnično osebje, ki je truplo odneslo ven. Takoj ko je bilo mogoče, je drugi mož zaprosil, naj ga premaknejo k oknu. Sestra mu je z veseljem ustregla in potem, ko je poskrbela, da se je udobno namestil, ga je pustila samega. Počasi, z veliko težavo, se je mož dvignil na komolce, da bi prvič sam ugledal zunanji svet. Končno bo imel možnost sam užiti lepoto zunanjega sveta. Napel je vse moči in pogledal skozi okno ob postelji. Gledalo je na prazen zid. Mož je povprašal sestro, kaj bi mogel biti razlog, da je preminuli sosed tako čudovito opisoval stvari v zunanjem svetu. Sestra mu je povedala, da je bil slep in ni mogel videti zidu, ki je stal pred oknom. Rekla mu je: Morda je hotel le osrečiti vas. Neizmerna sreča leži v osrečevanju drugih, ne glede na naše lastne razmere. Deljena bridkost se razpolovi, a kadar delimo srečo, se ta podvoji. Če bi se rad počutil bogatega, samo preštej stvari, ki ti jih denar ne more dati. Danes je dan, ki ga dal je Gospod, radujmo se, veselimo se ga! Podari ta dar tudi drugim, morda jutri ne bo več mogoče?
Sintagmo panta rhei, vse teče, pripisujemo Heraklitu, predsokratiku, ki je umrl leta 480 pred Kristusom. Temu izvirnemu uvidu v bistvo stvarnosti je težko oporekati. Toda človeka ne zanima samo temeljno spoznanje, da vse teče, ampak še bolj, kam in zakaj teče. Znotraj naravoslovnega razmisleka si Heraklit teh dveh vprašanj ni zastavil. Za preučevanja žive in nežive narave je namreč dovolj neko drugo vprašanje, kako stvari tečejo. Odgovora na vprašanje, kam in zakaj stvari tečejo, Heraklit ni iskal znotraj tedanje naravoslovne znanosti, temveč v grški mitologiji. Ta osnovni vzorec mišljenja se do danes ni spremenil. Zato je lahko človek naravoslovec in vernik obenem. Nekaterim zadostuje golo naravoslovje, preučevanje, kako stvari tečejo, in shajajo, ne da bi enako zavzeto iskali razlago, kam in zakaj tečejo. A kdor si najprej postavi vprašanji kam in zakaj, ga zanima tudi to, kako stvarnost teče. Kakovostno nov uvid povezanosti vseh treh vprašanj se je posrečil sv. Pavlu, izobraženemu Judu, ki pa se je odlično znašel tudi v Grčiji, matici filozofije. V pismu Korinčanom je svojo inovacijo imenoval prehajanje, nenehen zakramentalen proces, prehajanje vidne stvarnosti v presežno, v Božjo stvarnost. Navajam: »Seje se v minljivosti, vstaja v neminljivosti« (1 Kor 15,42). Kruh, ki ga pri sv. maši prinesemo na oltar, postaja po Svetem Duhu evharistični kruh, prvine zemlje se transformirajo v Božjo resničnost, Jezusovo poveličano telo. Heraklit je horizontalno pretočnost narave, ko minerali prehajajo v žive strukture, v telesa rastlin, živali in človeka, in po umiranju nazaj v minerale, videl ločeno od vertikalne pretočnosti. Pavel pa je bil obdarjen z izjemnim razodetjem, ki ga je preobrazilo do temeljev. Pred Damaskom ga je poklical Kristus, za katerega je bil Pavel prepričan, da je na Križu umrl, in s tem izstopil iz zgodovine. V trenutku je uvidel, da je Kristus sinteza vertikalnega in horizontalnega prehajanja. V pismu Efežanom (Ef 2,14) je Pavel to pojasnil z besedami, da je Kristus ločilno steno, ki je prej razdvajala vertikalno in horizontalno pretočnost, v sebi, v svoji osebi, premagal. Kajti Kristus je bil sam, v svoji biti, uresničenje obeh prehajanj, Boga, večne Besede, v materijo, v človeško telo, torej v tisto, kar se vrača v minerale, in obenem prehajanje osnovnih delcev stvarnosti v neminljivo. Takole pravi: »Kakor smo nosili podobo zemeljskega, bomo nosili tudi podobo nebeškega«. Kristus ni bil filozof, njegov cilj ni bil, da bi ljudem podal filozofsko razlago povezanosti treh vprašanj –, kako, kam in zakaj –, temveč je sintezo teh vprašanj spremenil v živo duhovno in materialno resničnost, v neprekinjen zakramentalni proces. V njem, prvorojencu vsega stvarstva, sedaj vse teče, iz prvin v sestavljene strukture in nazaj, iz prvin v neminljivo, iz presežnega nazaj v sestavljene strukture.
INDIJSKI IZREK Srečal sem sto ljudi na cesti v Delhi – vsi so bili moji bratje. IZREK LJUDSTVA TELUGU Dovolj je prgišče – če je dano z ljubeznijo. KAŠMIRSKI IZREK Svet je oder ljubezni. INDIJSKI IZREK S skrivanjem ne moreš skriti ljubezni. TAMILSKI IZREK Samo ljubezen ti bo ostala zvesta. BUDISTIČNI PREGOVOR Kar koli že je sreča na svetu, izšla je iz želje po blagru drugih. Kar koli že je beda, izšla je iz vdajanja sebičnosti. IZ BUDISTIČNEGA PALI KANONA Naj nihče ne goljufa drugega in naj nikoli nikjer ne prezira nobenega človeka. Naj ne želi nobene škode drugemu zaradi svoje jeze ali slabe volje. Kakor mati za ceno svojega življenja varuje edinega otroka, tako naj vzgaja svoje srce, da bo odprto za vsa bitja. Naj njegove misli v brezmejni ljubezni prežemajo ves svet, navzgor, navzdol in vsevprek brez ovire, brez vsake mržnje, brez vsakega sovraštva.
Pred starko zimo nastopi jesen, meni najljubši letni čas. Njen veličasten prihod temeljito napovedujeta nenadna ohladitev in dež. Zdi se, da vsa živa narava drhti v porodnih krčih, ko želi iz sebe iztisniti še zadnje darove leta. Kmetje lovijo kratke dneve in že ocenjujejo letino. Le v določenih predelih naše domovine, pozno v jesen, do prve slane, vztrajajo ajdova polja. Po Koroškem po Kranjskem že ajda zori … poje ljudska pesem. Medeni rdečkasti ali beli cvetovi so navadno tudi zadnja paša za kranjsko čebelo – majhno med »frlečimi stvarcami, a z bero, ki je prvovrstna slaščica«, tako je v svojo zbirko naukov in izrekov o varljivi zunanjosti čebelo uvrstil tudi modri Sirah. Ajda, nekdaj hrana kmetov in revežev, je v Valvasorjevem času našla pot tudi do meščanske mize, danes pa je obvezna jed slavnostnih pogostitev. Le da starih, zdravilnih in dišečih sort, verjetno ni več. Brezčasnost je ajdi vtisnil tudi Valentin Vodnik, avtor prve natisnjene kuharske knjige v slovenskem jeziku. Še več. Z ljudsko bajko o Kurentu in Vesoljnem potopu, kot kazni za človeško pokvarjenost, pa se je ajda zarezala v zavest slovenskega naroda, skupaj z vinsko trto. Bajka govori o ljudeh, ki so bili sprva dobri, kmalu pa so se pokvarili in postali hudobni. Ti isti ljudje so mislili, da je kruh na drevju rastel in da je bilo pšenično klasje pol sežnja dolgo. Zato so duhovi sklenili, da bodo pokončali svet in nadenj poslali povodenj. Ko je Kurent, slovenski bog veselja, videl moža, kako pleza po vinski trti, ki se je na visokem hribu s svojim vršičem dotikala neba, se je razveselil tega, da človek išče pomoč na trti, ki je bila posvečena njemu in se ga usmilil. Voda je začela odtekati in zemlja se je posušila. Rešeni mož je Kurentu obljubil zase in za svoje potomce, da bodo vedno ljubili in uživali dvoje posvečenih rastlin: ajdo in vinsko trto. Ne samo v bajki, tudi v resničnem življenju je ajda igrala pomembno vlogo na Slovenskem. V času hude lakote, ki je pestila naše kraje, vrh pa dosegla leta 1816, je baron Žiga Zois na Kranjsko s Češke uvozil seme tatarske ajde ali »cojzle«, kot so ji pravili. Siromaki so jedli celo otrobe in si skušali napolniti želodec s kuhanjem hranljivih bilk, ki so jih natrgali v naravi. Danes, dve stoletji po »cojzli«, vsaj na naših tleh naj ne bi jedli otrobe ali rumfordsko juho, juho revežev in trpeli lakote. A slaba letina pomeni vesoljni potop samo še za slovenskega kmeta, ki si prizadeva z žulji svojih rok preživeti sebe in svojo družino. Mi pa smo tisti, ki ne vidimo vinske trte. Iz enega zrna ajde jih ponavadi nastane osem. Kaj pa mi? Kakšna je naša jesenska letina? Upam, da so naša semena padla na dobro zemljo in da bodo dajala dober sad.
O RELATIVNOSTI RESNICE V drugi polovici 5. stoletja pr. Kr. so Atene z razvojem demokracije začele pridobivati politično moč. Z njo pa je rastel tudi optimizem, da lahko človek s svojim razumom obvlada in nadzoruje sleherno stvar. Tako se je razvila sofistika, ki je temeljila na trditvi govorca Protagore, da je »človek mera vseh stvari.« Tipični primer sofističnega dokazovanja, da je resnica nekaj relativnega, odvisna od tega, s katere perspektive glede človek nanjo, pa je razprava Dvojne trditve. V njej je zapisano sledeče: »Za bolehnega je skrb za hrano, pijačo in ljubezenske užitke nekaj slabega, za zdravega in tistega, ki jih potrebuje, pa nekaj dobrega. Bolezen je potemtakem za bolne slabo, za zdravnike pa dobro. Nadalje bo smrt za umrle nekaj slabega, za pogrebnike in grobarje pa nekaj dobrega. Kmetovanje je za kmete dobro, če polja lepo obrodijo sadove, za trgovce pa (je to) slabo. Za lastnike ladij je slabo, če tovorne ladje treščijo in se razbijejo, za ladjedelce pa dobro. Nadalje (je dejstvo), da železo zarjavi, otopi in se polomi, za druge nekaj slabega, za kovača pa nekaj dobrega. In če se razbije vrč, je to za druge vsekakor nekaj slabega, samo za lončarja nekaj dobrega.« Nevarnost takega mišljenja, ki vse bolj obvladuje tudi današnjo slovensko družbo, je, da človeku dovoljuje vse. Kaj je prav oziroma dobro, je odvisno namreč le še od tega, ali konkretnemu posamezniku nekaj koristi ali ne. Ko pa naša osebna korist postane merilo resnice, se izgubi spoznanje, da lahko človek sobiva le z drugim človekom. Pravilo osebne koristnosti družbo vzpostavlja kot boj, v kateri človek vse bolj postaja človeku volk, kot je v svojih političnih naukih na začetku 17. stoletja opozarjal angleški filozof Thomas Hobbes. Zato bi morali vedno v odnosu in iz ozira do drugega bitja, ki sobiva z nami, določevati, kaj je dobro in kaj slabo. Resnica bi morala biti torej vedno nekaj skupnega, do česar pridemo z dialogom med jaz in ti, saj bomo lahko le na tak način vzpostavili družbeno sožitje in občutenje enakopravnosti v skupnosti.
Obiskovalci, ki z vsega sveta prihajajo v Verono, skoraj zagotovo vstopijo tudi v atrij palače Capuletti, da lahko vidijo balkon pod katerim je koprnel Romeo po Juliji. V zavetju nekdanjega samostana si predstavljajo skrivno poroko mladih ljubimcev in neredki potočijo še solzo v prostoru, kjer naj bi Romeo in Julija umrla. – Naj bi, kajti zgodba o verjetno najslavnejših ljubimcih je resnična le v igri Williama Shakespeara. Postala je kakor resničnost in pripovedujejo jo ob simbolnih pomnikih njune ljubezni. Lahko bi rekli: drugod pač znajo »odlično domišljeno (izmišljeno) tragedijo« – takšen je uvodni pripis v tiskano besedilo drame iz leta 1597 – umestiti v resnično okolje. In mi? Če marsikje iz dobro izmišljenih zgodb naredijo resničnost, potem se zdi, da skušamo resnično odlične zgodbe s katerimi je zaznamovana naša dežela, prepogosto odriniti v pozabo. To v veliki meri velja za spomin na ljubezensko zgodbo, ki je zgodovinsko utemeljena, a premalo znana kot bogata zapuščina naše preteklosti. Na mestu Romea in Julije sta Friderik Celjski in Veronika Deseniška; na mestu dveh med seboj sprtih družin, iz katerih izhajata zaljubljenca iz Verone, je morda največji politik, ki je kadar koli domoval na naših tleh – Herman II.; na mestu izmišljenega meniha, ki stoji ob strani nerazumljenima in preganjanima ljubimcema, je izjemno zanimiv lik takratnega jurkloštrskega priorja Arnolda. Res pa je, da obstaja bistvena razlika: v zgodbi Romea in Julije lahko govorimo le o strastni moči zaljubljenosti, medtem ko je zgodba Friderika in Veronike ob vsej strastni prevzetosti tudi zgodba ljubezni. Če bi bil Friderik v Veroniko le zaljubljen, bi njegov oče temu gotovo ne nasprotoval. – Znana je Friderikova lahkoživost. Sklepamo lahko, da je Herman na preži proti vsemu, kar bi lahko ogrozilo njegove dinastične ambicije, zaznal v Friderikovem odnosu do Veronike ljubezen. In ker so bile takrat poroke predvsem stvar interesnega dogovora staršev, je bila neželena ljubezen moteča, zato jo je bilo treba (tako je doživljal Herman) odstraniti, še posebej, ker je padel na Friderika sum, da je umoril svojo ženo Elizabeto. Vse to je vodilo v tragičen konec zgodbe ljubezni med Veroniko in Friderikom. A le zato je lahko ta ljubezenska zgodba v zgodovinskem spominu tudi uspešnica. Tako rekoč vse zgodbe ljubezni, ki ne utonejo v pozabo, imajo tragičen konec. Ta ponese ljubezensko dogajanje v svet idealiziranega odnosa, ki bi sicer (če bi se njuna zgodba nadaljevala) ne bil mogoč: Friderik in Veronika bi bila le običajen – torej tudi prepirljiv par. Misel zaključujem z željo, da bi, morda najlepšo ljubezensko zgodbo, ki se je pletla v našem prostoru, bolj ovrednotili. Ob dobro zamišljeni zgodbi Romea in Julije bi bilo prav, da smo bolj samozavestno ponosni na resnično zgodbo ljubezni Friderika in Veronike.
Ob spremljanju umirajočih se morda bolj kot kdajkoli prej zavedam, kako pomembna je duhovna razsežnost našega življenja. Ob bližini smrti se ne moremo več izogniti bistvenim življenjskim vprašanjem: Kdo sem? Kam grem? Kakšen smisel ima moje življenje? Kako se soočam z vsem, kar sem v življenju doživel, z vsemi svetlimi in temnimi stranmi življenja? Kako rešujem vprašanja krivde in občutke krivde? Kaj pomeni upati, upati tudi v bolezni in umiranju? Kdo ali kaj mi daje oporo, ko izgubim vse? Exupery je nekje zapisal: »To, da nekje vidim vodnjak, naredi puščavo tako lepo.« Kje je moj Vodnjak, ob katerem se hladim sredi težke puščavske burje, ki pogosto nas, sodelavce ob umirajočih, zasuje s strupeno vročino, žejo po lepoti, ljubezni in upanju? Zelo rada si v trenutkih tesnobe prikličem v spomin takoimenovani Frančiškov križ, križ iz cerkvice sv. Damjana, pred katerim je naš oče sveti Frančišek doživel svoje spreobrnjenje. Ta križ je edinstven. Ni kot drugi križi – ni samo slika neizmernega trpljenja Jezusa Kristusa, ki je sestopil iz svojega božanstva v našo ljudskost, slabost in umazanost, da bi nas odrešil grehov in sovraštva. Ta križ je križ po vstajenju – križ poveličanega Jezusa, njegove zmage na grehom, temo smrti in obupa. Jezus na njem ima namreč odprte oči! Ob tem se moram nasmehniti, saj se zmeraj spomnim kako sem pri verouku zaposlila ta male veroučence, naj narišejo križe. In najbolj me je presenetil mali Gal, ki mi je povedal, da bo on narisal en poseben križ. Na njem se Jezus ne bo jokal, ne bo trpel, ampak se bo smejal! Frančiškov križ – kjer ima Jezus odprte oči, je prav takšen nedoumljivi znak odrešenja, dogajanja po smrti in vstajenju. To je moj vodnjak, h kateremu se hodim krepit, ko ne morem razumeti bridkosti, trpljenja in žalosti; ko me povozi smrt mlade matere, ki ji je otrok ob slovesu s svojim pisanim avtomobilčkom pripeljal zadnjo rožico, jo položil na njene prsi in zašepetal v očetovo ramo – a ne, ati, kako je lepa! Nobeno oko ni ostalo suho ob tem prizoru! In takrat hitim in se oklenem križa svetega Frančiška, kjer iz odprtih Jezusovih ran teče kri – ne kot tok, ki odnaša življenje iz telesa, ampak kot vir novega rojstva, kot vodomet, ki bo poškropil suho zemljo, da bo iz nje rojeno novo življenje. Poveličane Jezusove rane so vodnjak, ob katerem lahko ublažim ne samo svojo bolečino in stisko, ampak tudi bolečino in stisko drugih – tistih, ki odhajajo in tistih, ki ostajajo ob praznem stolu, z bolečino v srcu in težo slovesa. Smo samo ljudje – a Jezus, ki je bil med nami, nam enak, hodi tudi v teh trenutkih z nami. In nam pomaga, da tudi naše rane počasi postanejo poveličane, da zacvetijo in prinašajo moč za novo življenje.
Pod besedo »ljubezen« si predstavljamo marsikaj. Papež Benedikt XVI. je zapisal, da je »beseda ljubezen danes najbolj rabljena in tudi najbolj zlorabljena beseda«. Pa res vemo, kaj je ljubezen? Nam je bilo dano izkusiti resnično ljubezen? V izročilu judovskih hasidov najdemo tole pripoved: »Aptskega rabina so vprašali: Pisano je: Tako je služil Jakob za Rahelo sedem let; in zdela so se mu kakor malo dni, ker jo je ljubil«. Kako je treba to razumeti? Ali ni tako, da teče zaljubljencem čas prepočasi in da se jim zdi dan dolg kot leto? Rabin je pojasnil: dve vrsti ljubezni sta. Ena se obeša na ljubljeni predmet in se vrača k temu, ki ljubi; zato je ljubečemu vsaka ura dolga in težka, kajti hrepeni po ljubljenem bitju. Druga pa – ljubezen pravih ljubimcev – se ne vrne k ljubečemu. Zato mu je vseeno, ali je od ljubljenega bitja oddaljen tisoč milj ali eno miljo. Zato je pisano: Tako je služil Jakob za Rahelo sedem let; in zdela so se mu kakor malo dni, ker jo je ljubil. Njo je ljubil: njegova ljubezen se je je oklenila in se ni vrnila k njemu; ni mislil na sebe in na svojo željo, ampak je resnično ljubil«. Sv. Terezija Avilska v svojem delu Pot popolnosti prav tako govori o dveh vrstah ljubezni: »ena je duhovna, kajti zdi se, da se v ničemer ne dotika čutnosti ne nežnosti naše narave; druga je prav tako duhovna, a je spojena z našo čutnostjo in šibkostjo ali dobrim nagnjenjem; zanjo se zdi, da je dovoljena, kot je dovoljena med sorodniki in prijatelji« (CV 4,12). Terezija nas želi poučiti o duhovni ljubezni, ki se ne osredini na to, kar je zunanje, na telo, temveč se zazre v dušo in išče na njej tisto, kar je ljubezni vredno. To ne pomeni, da prava ljubezen omalovažuje telo. Nasprotno, telo jo spodbudi, da koplje v rudnik duše, kjer bo našla zlato. Kdor resnično ljubi, se veseli ljubljene osebe zaradi nje same, tudi če sam nima od nje nobene koristi. Zato je rečeno v judovski pripovedi, da je lahko od ljubljene osebe oddaljen eno ali tisoč milj. Terezija celo pravi, da je tisti, ki ljubi, za ljubljeno osebo pripravljen dati tisoč življenj, samo da bi ta napredovala v ljubezni. Oba primera – tako iz judovskega kot tudi iz krščanskega mističnega izročila – nam kažeta, da gre prava ljubezen onkraj lastne želje in išče zgolj in samo korist ljubljene osebe.
Stopničke imenujejo v športu prva tri zmagovalna mesta; kdor pristane na četrtem, je kdaj v poročilih pospremljen s precej padajočo intonacijo. Kot da je biti takoj za zmagovalci že sramota. V bibliji najdemo pouk, naj ne sedamo na prva mesta, da ne bomo osramočeni. Gostitelj nas lahko presede. Tak umik nam ne bi bil v čast. Pa ravno spoštljivosti si na tihem želimo, tudi če se tega ne zavedamo. Siljenje v ospredje velja kot stremuška lastnost in ne požanje veliko simpatij. Spoštujemo pa vsakogar, ki kljub ogroženosti lastnega življenja brez pomišljanja reši iz smrtne nevarnosti sočloveka. V vojnih razmerah toliko bolj. Vemo za preproste, a pogumne in visoko etične posameznike, ki so pred nacisti reševali Jude. Pomagali beguncem pred gotovo smrtjo. Skrivali ranjence. Reševali talce. Komaj da so kje omenjeni; kje jim je postavljen kak spomenik? Res pa ne mine družbeni ali kulturni ali pa verski dogodek, da ne bi bila prva vrsta rezervirana za goste. Med monarhi in navadniki velja enaka družbena olika: prve vrste so za izbrane. Če se zgodi, da se na krajevni amaterski predstavi župan usede kam v sredino prostora, to komentira vsa vaška srenja: kot da je simpatično preprost, pa tudi, kaj se to pravi, da ga nihče ni povabil naprej. Mi in prva mesta. Ali pa se vsaj motoviliti v bližini kake osebnosti. Spet po zgledu iz biblije in matere, ki je lobirala za svoja sinova, kje naj bi kdo sedel v nebeškem kraljestvu. Kar kaže, da smo ljudje iz take snovi, ki se dobro odziva na visoke tone. Vendar v oliki in omiki in kot kulturno velja, naj ne silimo v ospredje. Šola za naš značaj! Zadnje priče nekdanje skupne kraljevine vedo, kako prosto in preprosto da se je kraljeva družina sprehajala po brdskih kolovozih ali pa okoli Blejskega jezera. Zanimivo mora biti, kadar varnostnikom uide predsednik države med rajo in táko skrb da imajo v Rimu zavoljo nepredvidljivega Frančiška. Spomin na osebo, ki ji je bilo vedno in povsod namenjeno prvo mesto, a se je rada pomešala med ljudstvo, ostane živ še nekaj rodov. Opazke na račun onega, ki tišči v prvo vrsto, so pa tudi trdožive. Bi bili radi med njimi?
Vsem želim prijetno in okusno jesensko jutro. Morda smo si danes že privoščili kaj sočnega, a ne pozabimo, da noben sad ni tako dober, kot je tisti, ki ga poberemo pod drevesom ali neposredno odtrgamo iz njega. Jeseni je pogled na polna drevesa še posebej navdušujoč. Kako žalostno je, če nimamo kaj obrati, ali pa pod drevesom leži le nekaj neuporabnih plodov. Kot je na njivi kljub obilnemu trudu, ki smo ga vložili, obupno gledati v uvele, obžrte ali nagnite pridelke. Težko razumemo ljudi, ki hodijo po trgovinah in drago plačujejo, res da svetlečo zloščene plodove, hkrati pa doma niti ne opazijo zrele in dehteče sadeže, ki ležijo pod drevesi na domačem vrtu. Saj ne bo šlo brez kakšne majhne načetosti in piškavosti. Tudi manjše in manj barvito je domače sadje, a v njih se skriva zdravje brez primesi tega ali onega škropiva in gnojila. Starejši poznamo, kako težko je otroke in tudi že malo bolj odrasle prepričati, da bi posegli po tej preprosti in domači hrani. Verjetno ne bomo danes v tem prepričevanju nič kaj bolj uspešni, pa naj bo še tako lep jesenski dan. Se nam zdi, da se je bolje vdati v usodo in prepustiti to času s pomislekom: »Jih bo že pamet srečala in enkrat jim bo že zadišalo.« Ta zadnja modrost je veliko več kot le tolažba v sili. Od drevesa, naših poljskih pridelkov in vsega v naravi se tega lahko naučimo. Morda je prav jutro najprimernejši trenutek, da se tega učenja in znanja, ki smo ga v življenju pridobili, zavemo. Spomnimo se le na jablano, ki je sedaj obrodila polne zaboje, kakšna je bila spomladi: prazna, brez listja in znakov življenja. Nekaj pomladnega sonca in kmalu je ozelenela in vzcvetela. Kljub polnosti življenja v njeni krošnji je bilo težko napovedovati, kakšna bo letina. Potrebna je bila počasna rast plodov, zorenje in še vedno ni bilo čisto gotovo, kaj bo na koncu. Tudi če bi prišlo takšno ali drugačno neurje, škodljivci, bi drevo ne obupalo. Kljub temu, da se nam zdi, da drevo nič ne počne, sprejema vsak dan to, kar ji da zemlja in nebo. Prav s prepustitvijo tej moči narave je jablana dala sočne plodove. V trgovini mislimo, da smo mi gospodarji, saj izbiramo in plačujemo. Pod domačim drevesom, smo lahko lastniki, a se zavedamo, koliko potrpljenja in takih in drugačnih pogojev je bilo potrebnih, da si lahko sedaj privoščimo zrele plodove. Prepustiti se temu, ni ravno moderno, je pa zrelo in plodovito. Naj bo dan poln naše potrpežljive prepuščenosti sočnim sadovom, ki nam jih življenje podarja v tej barviti jeseni.
Ne delaj hudega, pa te ne bo zadelo nič hudega. Pojdi stran od krivice, pa se bo ona umaknila od tebe. Sin, ne sej v brazde krivičnosti, in ne boš nažel sedemkrat toliko. Ne zahtevaj od Gospoda oblasti, ne od kralja častnega sedeža. Ne imej se za pravičnega pred Gospodom, ne delaj se modrega pred kraljem. Ne trudi se, da bi postal sodnik, če nimaš moči, da bi zatrl krivico, zakaj pred obličjem kneza bi se utegnil ustrašiti in omadeževati svojo neoporečnost. Ne pregreši se nad mestnim prebivalstvom in ne ponižuj se pred množico. Ne zapletaj se dvakrat v greh, saj že zaradi enega ne boš brez kazni. Ne reci: »Ozrl se bo na obilico mojih darov; ko jih bom prinesel Bogu, Najvišjemu, jih bo sprejel.« Ne bodi malodušen v svoji molitvi in ne pozabljaj dajati miloščino. Ne posmehuj se človeku, ki zabrede v duševno stisko; je namreč nekdo, ki ponižuje in povišuje. Ne trosi laži zoper svojega brata, tudi prijatelju ne delaj česa podobnega. Ne dovoljuj si nobene laži, zakaj ta razvada ne prinaša nič dobrega. Ne bodi gostobeseden v zboru starešin, pri svoji molitvi ne ponavljaj besed. Ne preziraj rokodelskega dela ne kmetovanja, ki ga je vpeljal Najvišji. Ne pridružuj se množici grešnikov, pomni, da jeza ne bo odlašala. Kar se da bodi ponižne duše, ker sta kazen za brezbožnega ogenj in črv. Ne menjavaj prijatelja zavoljo dobička ne rodnega brata za ofírsko zlato. Ne zamudi priložnosti, da dobiš modro in dobro ženo; njena milina je namreč vredna več kot zlato. Ne ravnaj grdo s služabnikom, ki zvesto dela, tudi ne z dninarjem, ki si prizadeva. Tvoja duša naj ima rada razumnega služabnika in ne krati mu pravice do svobode.
Neveljaven email naslov