Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ob zborniku Vrt in prispodoba, za katerega sta njegovi urednici, krajinska arhitektka Ana Kučan in filozofinja Mateja Kurir, prejeli letošnjo Plečnikovo medaljo za strokovno publicistiko, skušamo natančneje določiti mesto, ki ga v človekovem bivanjskem izkustvu zasedajo vrtovi in parki
Vrt je manjše zemljišče, navadno blizu hiše, na katerem rastejo trava in drevje, na katerem se gojijo okrasne rastline in zelenjava; tako vsaj pravi Slovar slovenskega knjižnega jezika. A ta stvarna, premočrtna definicija se avtorjem in avtoricam, ki so soustvarili intriganten zbornik Vrt in prispodoba, najbrž zdi prekratka, manjkava. V publikaciji, ki sta jo pred tremi leti uredili krajinska arhitektka dr. Ana Kučan in filozofinja dr. Mateja Kurir, zdaj, ko je bila knjiga prevedena še v angleški jezik, pa sta urednici zanjo prejeli tudi Plečnikovo medaljo za strokovno publicistiko, namreč 34 domačih in tujih strokovnjakov oziroma strokovnjakinj z najrazličnejših področij – od arhitekture do umetnostne zgodovine – skuša premisliti mesto, ki ga vrt zavzema v človeškem bivanjskem izkustvu.
V tem smislu piske in pisci, ki so napisali eseje, zbrane v Vrtu in prispodobi, ugotavljajo, da je vrt pravzaprav prostor prehoda med dvema svetovoma, med svetom narave in svetom kulture. Ob pogledu na geometrijsko popolni park, ki obdaja francoski Versailles, nekateri tudi ugotavljajo, da je vrt lahko izraz človekove neobrzdane volje do moči, spet drugi pa, kolikor pač nima kar vsakdo svojega, v vrtu prepoznavajo zgovoren simbol družbenih neenakosti in razslojenosti. A ni vse le črno; med avtoricami in avtorji, ki so pisali za zbornik Vrt in prispodoba, namreč ne manjka takih, ki so prepričani, da bi principe, ki sicer vodijo skrbnike vrtov, lahko uporabili kot izhodišče za premislek o tem, kako se uspešneje spopasti s podnebnimi spremembami. In, jasno, vrt je tudi tisti paradoksalni kraj, v katerem je lahko delo pravzaprav užitek.
Vse, skratka, kaže, da na vrtu še zdaleč ne rastejo le trava in drevesa, zelenjava in okrasno cvetje. Kaj torej počnemo, ko obdelujemo svoj vrt? – To je vprašanje, ki nas je zaposlovalo v tokratnem Kulturnem fokusu, ko smo pred mikrofonom gostili prav dr. Ano Kučan in dr. Matejo Kurir.
foto: vrt, ki obdaja dvorec Palmse v Estoniji (Goran Dekleva)
732 epizod
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Ob zborniku Vrt in prispodoba, za katerega sta njegovi urednici, krajinska arhitektka Ana Kučan in filozofinja Mateja Kurir, prejeli letošnjo Plečnikovo medaljo za strokovno publicistiko, skušamo natančneje določiti mesto, ki ga v človekovem bivanjskem izkustvu zasedajo vrtovi in parki
Vrt je manjše zemljišče, navadno blizu hiše, na katerem rastejo trava in drevje, na katerem se gojijo okrasne rastline in zelenjava; tako vsaj pravi Slovar slovenskega knjižnega jezika. A ta stvarna, premočrtna definicija se avtorjem in avtoricam, ki so soustvarili intriganten zbornik Vrt in prispodoba, najbrž zdi prekratka, manjkava. V publikaciji, ki sta jo pred tremi leti uredili krajinska arhitektka dr. Ana Kučan in filozofinja dr. Mateja Kurir, zdaj, ko je bila knjiga prevedena še v angleški jezik, pa sta urednici zanjo prejeli tudi Plečnikovo medaljo za strokovno publicistiko, namreč 34 domačih in tujih strokovnjakov oziroma strokovnjakinj z najrazličnejših področij – od arhitekture do umetnostne zgodovine – skuša premisliti mesto, ki ga vrt zavzema v človeškem bivanjskem izkustvu.
V tem smislu piske in pisci, ki so napisali eseje, zbrane v Vrtu in prispodobi, ugotavljajo, da je vrt pravzaprav prostor prehoda med dvema svetovoma, med svetom narave in svetom kulture. Ob pogledu na geometrijsko popolni park, ki obdaja francoski Versailles, nekateri tudi ugotavljajo, da je vrt lahko izraz človekove neobrzdane volje do moči, spet drugi pa, kolikor pač nima kar vsakdo svojega, v vrtu prepoznavajo zgovoren simbol družbenih neenakosti in razslojenosti. A ni vse le črno; med avtoricami in avtorji, ki so pisali za zbornik Vrt in prispodoba, namreč ne manjka takih, ki so prepričani, da bi principe, ki sicer vodijo skrbnike vrtov, lahko uporabili kot izhodišče za premislek o tem, kako se uspešneje spopasti s podnebnimi spremembami. In, jasno, vrt je tudi tisti paradoksalni kraj, v katerem je lahko delo pravzaprav užitek.
Vse, skratka, kaže, da na vrtu še zdaleč ne rastejo le trava in drevesa, zelenjava in okrasno cvetje. Kaj torej počnemo, ko obdelujemo svoj vrt? – To je vprašanje, ki nas je zaposlovalo v tokratnem Kulturnem fokusu, ko smo pred mikrofonom gostili prav dr. Ano Kučan in dr. Matejo Kurir.
foto: vrt, ki obdaja dvorec Palmse v Estoniji (Goran Dekleva)
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Ruska pesnica, pisateljica in dramatičarka, Marina Cvetajeva, se je rodila v premožni, umetniški moskovski družini v zadnjem desetletju devetnajstega stoletja. Pri osemnajstih, v tistih zadnjih pozlačenih letih, preden je prva svetovna vojna ves planet pahnila v kaos, je začela objavljati poezijo in hitro naletela na precej ugoden odziv v tedanjih ruskih literarnih krogih. Toda leta 1917 je izbruhnila oktobrska revolucije, ki ji je Cvetajeva – za razliko od malodane vseh drugih ruskih književnikov tistega časa – nasprotovala že od samega začetka. Leta, ki so sledila, so za pesnico pomenila trdo in bridko, pogosto naravnost tragično preizkušnjo. Njena dela, po drugi strani, pa so prav v teh letih in desetletjih, ki so sledila, pridobivala na inovativnosti, kompleksnosti, moči, globini in prodornosti, tako da Cvetajeva danes velja za eno ključnih avtoric ne le ruske ampak svetovne literature dvajsetega stoletja. To sodbo potrjuje tudi izbor iz poezije in proze Cvetajeve, ki je pod naslovom Poskus sobe izšel pri založbi Kulturno-umetniškega društva Zrakogled. O Marini Cvetajevi in njenem opusu je tekla beseda tudi v tokratnem Kulturnem fokusu. Gostja pred mikrofonom je bila Andreja Kalc, ki je Poskus sobe prevedla v slovenščino in za ta prevod proti koncu lanskega leta prejela tudi nagrado Radojke Vrančič za najboljšo mlado prevajalko. Z Andrejo Kalc se je pogovarjal Goran Dekleva. foto: Wikimedia Commons
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Konec decembra je v ljubljanskem Muzeju sodobne umetnosti vrata odprla razstava Krize in novi začetki: Umetnost v Sloveniji 2005-2015. Oblikovali so jo trije ugledni kustosi, Bojana Piškur, Igor Španjol in Vladimir Vidmar, ki so v tem kontekstu opravili bržčas prvo celovito selekcijo najbolj svežega ustvarjanja v polju likovnih oziroma vizualnih in nekaterih drugih sorodnih umetnosti. Na razstavi se tako zdaj predstavlja več kot 90 umetnikov oziroma umetniških kolektivov, ki delujejo v širokem loku od slikarstva, prek konceptualnih, video in zvočnih instalacij, do stripa, fotografije, oblikovanja, arhitekture in performansa. Pa vse te ustvarjalce povezuje še kaj drugega kakor golo dejstvo, da so pač vsi ustvarjali v zadnjih desetih letih? Je, drugače rečeno, mogoče poiskati kakšno problemsko ali tematsko rdečo nit, na katero lahko nanizamo dela naših sodobnih umetnikov? Jih zaposlujejo podobna vprašanja, iskanja in dileme ali pa je, nasprotno, vsak izmed njih svet zase? – Odgovore na ta vprašanjasmo iskali v tokratnem Kulturnem fokusu. Gostje pred mikrofonom so bili avtorji razstave Krize in novi začetki: Umetnost v Sloveniji 2005-2015: Bojana Piškur, Igor Španjol in Vladimir Vidmar. Z njimi se je pogovarjal Goran Dekleva. Delo na fotografiji:Jože Barši: Mladen Dolar, Heglova Fenomenologija duha 1, p. 34-35, 36-37, 2010-2013 Foto: Dejan Habicht/MSUM
Konec decembra je v ljubljanskem Muzeju sodobne umetnosti vrata odprla razstava Krize in novi začetki: Umetnost v Sloveniji 2005-2015. Oblikovali so jo trije ugledni kustosi, Bojana Piškur, Igor Španjol in Vladimir Vidmar, ki so v tem kontekstu opravili bržčas prvo celovito selekcijo najbolj svežega ustvarjanja v polju likovnih oziroma vizualnih in nekaterih drugih sorodnih umetnosti. Na razstavi se tako zdaj predstavlja več kot 90 umetnikov oziroma umetniških kolektivov, ki delujejo v širokem loku od slikarstva, prek konceptualnih, video in zvočnih instalacij, do stripa, fotografije, oblikovanja, arhitekture in performansa. Pa vse te ustvarjalce povezuje še kaj drugega kakor golo dejstvo, da so pač vsi ustvarjali v zadnjih desetih letih? Je, drugače rečeno, mogoče poiskati kakšno problemsko ali tematsko rdečo nit, na katero lahko nanizamo dela naših sodobnih umetnikov? Jih zaposlujejo podobna vprašanja, iskanja in dileme ali pa je, nasprotno, vsak izmed njih svet zase? – Odgovore na ta vprašanjasmo iskali v tokratnem Kulturnem fokusu. Gostje pred mikrofonom so bili avtorji razstave Krize in novi začetki: Umetnost v Sloveniji 2005-2015: Bojana Piškur, Igor Španjol in Vladimir Vidmar. Z njimi se je pogovarjal Goran Dekleva. Delo na fotografiji:Jože Barši: Mladen Dolar, Heglova Fenomenologija duha 1, p. 34-35, 36-37, 2010-2013 Foto: Dejan Habicht/MSUM
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
"Ves ta svet je oder in možje vsi in žene le igralci: nastopajo in spet odhajajo in vsak igra v življenju razne vloge," pravi Shakespeare, in slej ko prej misli na to, kako se skoz leta staramo in se ob tem spreminjamo, kako si pridobivamo nove izkušnje in nova spoznanja, kako nas družba, v kateri živimo, in čas, ki vedno odteka, nenehno mesita in na novo oblikujeta naše značaje. Tako je za vse nas. So pa med nami tudi taki, ki navedene Shakespearove besede menda lahko interpretirajo precej manj metaforično. To so, kajpada, igralci. In teh je bistveno več, kakor bi si utegnili misliti. V prvem Kulturnem fokusu v novem letu je namreč beseda tekla o ljubiteljskem gledališču na Slovenskem in, če je verjeti gostoma tokratne oddaje, igralki Ani Ruter in režiserju Matjažu šmalcu, ki po organizacijski plati bdita nad našo ljubiteljsko gledališko dejavnostjo, se z ustvarjanjem na amaterskem odru ukvarja več kot deset tisoč Slovenk in Slovencev. Kakšni izzivi torej spremljajo ljubiteljske gledališčnike, smo preverjali v oddaji, ki jo je pripravil Goran Dekleva. foto: Tim Green/Flickr
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Če jo postavimo ob bok Oxfordu, Sorbonni ali Harvardu, je Univerza v Ljubljani kaj lahko videti majhna in nepomembna. Toda to še ne pomeni, da pod njenim okriljem ne delujejo znanstveniki, katerih raziskovalno delo je resnično pomembno in svetovno odmevno. To se je nazadnje potrdilo pred dobrim tednom, ko je Luka Repanšek prejel nagrado za najboljši doktorat s področja indoevropskega primerjalnega jezikoslovja leta 2015. In to v svetovnem merilu! Odlična novica, kajpada, toda ... Kaj sploh je primerjalno jezikoslovje? S čim se naš nagrajeni znanstvenik pravzaprav ukvarja? In: na kakšen način je s svojimi raziskavami premaknil meje našega vedenja? – To so vprašanja, ki so nas med pogovorom z dr. Repanškom zaposlovala v tokratnem Kulturnem fokusu. Oddajo je pripravil Goran Dekleva.
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Francoski filozof in pisatelj Pascal Bruckner je dobro znan slovenskim bralkam in bralcem. V prevodu namreč lahko že vrsto let prebiramo njegovo filozofsko razpravo Nenehna vzhičenost pa roman Ljubezen do bližnjega. Obe knjigi sta izšli pri Študentski založbi. No, od letošnjega poletja pa imamo na voljo še njegovo avtobiografsko delo Pridni sinko, ki je izšlo pri založbi Modrijan. Sicer je Bruckner sila razvpito ime, saj velja za enega najpomembnejših in tudi najbolj kontroverznih francoskih intelektualcev, ki angažirano posega v debate o najbolj perečih vprašanjih našega časa – od islamističnega radikalizma do nebrzdanega zahodnjaškega potrošništva, od dosežkov in zablod uporne generacije '68 do potlačenih usedlin evropskega antisemitizma. Da je Bruckner provokativen sogovornik, se je navsezadnje potrdilo tudi, ko je v kontekstu 31. Slovenskega knjižnega sejma obiskal Ljubljano in smo ga povabili pred mikrofon Kulturnega fokusa. Z njim se je pogovarjal Goran Dekleva. foto: založba Modrijan
Pred letom dni je literarni zgodovinar in teoretik, akademik dr. Janko Kos, izdal prvo knjigo svojih spominjanj, Umetniki in meščani, v kateri popisuje svoja otroška in mladostniška leta v predvojni, medvojni in povojni Ljubljani. Zdaj pa je pri založbi Beletrina izšla še druga knjiga njegovih spominov, naslovljena Ideologi in oporečniki, v kateri pisec pred bralkami in bralci razgrne panoramski portret slovenske kulture in posebej literature v povojni Sloveniji. Pri tem, seveda, ne govori le kot eden bržčas najbolj načitanih Slovencev pa tudi ne le kot literarni znanstvenik, ki bi suho, se pravi, z neprizadeto distanco pretresal našo književnost ter ločeval zrnje od plev, ampak vseskozi govori s pozicije neposrednega udeleženca literarnega življenja – in to v tistem času slovenske zgodovine, ko so pesmi, romani, drame, kratke zgodbe in eseji ponujali morda edino pribežališče duhu resnične svobode. V Ideologih in oporečnikih tako lahko beremo o naših disidentskih ali vsaj pol-disidentskih literarnih revijah v petdesetih in zgodnjih šestdesetih; pa o vzpostavljanju stikov med slovensko in širšo evropsko književnostjo, ki jih je prekinila druga svetovna vojna s svojim hladnovojnim razpletom; govora je tudi o avtonomiji ljubljanske univerze in, seveda, o nekaterih najmarkatnejših slovenskih kulturnikih druge polovice dvajsetega stoletja. Prav to so bile tudi teme, ki smo jih v pogovoru z akademikom Kosom pretresli v tokratnem Kulturnem fokusu. Oddajo je pripravil Goran Dekleva.
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Pojem melanholije so proučevali že v antiki, srednjem veku, aktualen je bil v renesansi. Obravnavali so ga v leposlovnih delih, znanstvenih publikacijah, v gledališču, spomnimo se filma Smrt v Benetkah ali filma Melanholija.
Mednarodno ugledni nemški umetnostni zgodovinar in medijski teoretik Hans Belting se v knjigi Faces, ki je v knjižni ediciji Koda pred nedavnim izšla pri založbi Beletrina, sprehodi po dolgi zgodovini likovnega upodabljanja človekovega obraza. Belting tako govori o ritualnih plemenskih maskah iz Severne Amerike in Oceanije, posveča se znamenitemu mumijskemu portretu iz staroegipčanskega Fajuma, pretresa nekatere vrhunce klasičnega evropskega slikarstva – od tistega znamenitega avtoportreta Albrechta Dürerja, ki gledalke in gledalci brez izjeme spominja na Kristusa, do famoznega, pol-kubističnega portreta Gertrude Stein izpod čopiča Pabla Picassa –, na dolgo in široko razpravlja tudi o umetniški fotografiji in filmu ter, seveda, o zvezdniških obrazih, kakršna sta bila Marilyn Monroe ali Michael Jackson, obrazih torej, ki saturirajo sodobno medijsko krajino. No, po tej pisani in notranje raznoliki zgodovini upodabljanja človeškega obraza smo se sprehodili tudi v tokratnem Kulturnem fokusu. Oddajo je pripravil Goran Dekleva. foto: Albrecht Dürer, Avtoportret (vir: Wikimedia Commons)
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Ameriški socialni filozof Eric Hoffer je nekje zapisal, da propaganda sama po sebi sicer ne preslepi nikogar, omogoča pa posameznicam in posameznikom, da preslepijo sami sebe. Nekoliko drugače je o propagandi mislila nemško-judovska filozofinja, Hannah Arendt, ki je pripomnila, da totalitaristične politične ideje lahko samo po sebi prepričajo kvečjemu vrhunske intelektualce in najnižje družbene plasti, medtem ko morajo nosilci totalitarnih idej za prepričevanje množice vseh drugih uporabiti – propagando. Potem je tu še znamenita misel angleškega pisatelja, Georgea Orwella, ki pravi, da je razmerje med mislijo in jezikom obratno sorazmerno – prav kakor misel lahko pokvari jezik, tako lahko jezik pokvari misel. Resnico tega spoznanja je Orwell gotovo lahko natančno spoznal, ko je med drugo svetovno vojno delal za propagandni odsek britanskega BBC-ja. Ti trije citati nas lahko napeljejo k sklepu, da je propaganda sicer moralno sporna, a od sodobnega družbeno-političnega življenja slej ko prej neločljiva komunikacijska praksa. Če pa želimo preveriti, kako učinkovita propaganda pravzaprav utegne biti, se pravi, kako lahko mobilizira, prepričuje, navdušuje in zavaja ter uničuje, tedaj si menda lahko – bolj kakor s sedanjostjo, ki jo je vselej težko dobro razumeti – pomagamo z nekaterimi zgovornimi primeri iz polpretekle zgodovine. In prav takšna priložnost se nam ponuja, če v teh dneh obiščemo Narodno in univerzitetno knjižnico v Ljubljani, kjer je odprla razstava Odloči se pravilno, na kateri so na ogled postavljeni zgovorni primerki partizanske, domobranske in četniške propagande, ki je med drugo svetovno vojno nagovarjala Slovenke in Slovence. Prav tej razstavi smo se posvetili tudi v tokratnem Kulturnem fokusu. Pred mikrofonomsmo gostili Manjo Gatalo, ki je skupaj s Heleno Janežič pripravila razstavo Odloči se pravilno, ter Marijana Ruperta, vodjo NUK-ovega rokopisnega oddelka, ki hrani dobršen del na razstavi predstavljenega gradiva. Oddajo je pripravil Goran Dekleva. Na fotografiji: detajl z razstave Odloči se pravilno
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Ko je leta 1970 oznanil, da zapušča skupino The Beatles, je bil Paul McCartney brez najmanjšega dvoma eden najbolj prepoznavnih glasbenikov na planetu. Še več; po zaslugi pesmi, ki jih je bil dotlej napisal – med njimi, na primer, Yesterday, Penny Lane, Hey Jude ter Let It Be –, je bilo na začetku sedemdesetih videti, da bo njegova slava večna. Ko pa je na začetku letošnjega leta pesem FourFive Seconds, ki jo je McCartney soustvaril z Rihanno in Kanyejem Westom, osvajala prva mesta na glasbenih lestvicah po vsem svetu, so se, kot je bilo razbrati iz komentarjev na spletnih družabnih omrežjih, številni najstniki začudeno spraševali, kdo neki sploh je ta starejši gospod, ki sta ga kralj in kraljica današnjega popa prijazno povabila v svojo družbo. Kako je mogoče, da se je pred vsega pol stoletja tako rekoč cel svet učil ljubiti, drznil sanjati in skušal odraščati ob McCartneyevih skladbah, danes pa se, po vsem sodeč, teh istih pesmi v očeh najmlajših generacij drži vonj po muzejskem depoju? Zakaj ima slava, ki jo prinese popularna glasba, tako omejen rok trajanja? Ali vse to pomeni, da v polju popularne godbe pravzaprav ni mogoče proizvesti resničnih, trajnih umetniških presežkov? – To so vprašanja, ki so nas zaposlovala v tokratnem Kulturnem fokusu, v katerem smo pred mikrofonom gostili sociologa kulture in glasbenega kritika, doktorja Iča Vidmarja. Oddajo je pripravil Goran Dekleva.
V oddaji se osredotočimo na določeno temo in jo obdelamo iz mnogih različnih zornih kotov, ali pa damo prostor relevantnim posameznikom in si privoščimo edinstven pogled na izbrano temo skozi njihove oči. Kulturni fokus je tudi analitičen pogovor z ustvarjalci z različnih področij. Zanima ga umetnik v celoti, pri tem pa izhaja iz njegove aktualne umetniške prakse.
Neveljaven email naslov