Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Vsi se radi spominjamo let, ko smo gulili šolske klopi. Učenje za test nam sicer ni bilo vedno v veselje, vendar smo z veseljem sprejemali novo snov in vrskavali novo znanje, še raje pa smo sklepali nova prijateljstva in si ustvarjali lepe spomine. A čeprav bi šola morala biti kraj, na katerem se počutimo varne, žal tega ne občutijo vsi. Ena večjih težav v življenju osnovnošolcev in srednješolcev je gotovo medvrstniško nasilje. Ni prav, da čakamo, da se bodo stvari same uredile, varnostna problematika potrebuje posebno obravnavo. A pri tem se strokovno osebje na šoli velikokrat počuti nemočno, predvsem pa zaradi pomanjkljivega izobraževanja o tej temi ni dovolj kompetentno in ima premalo informacij o tem, kako preprečevati medvrstniško nasilje.
Foto: Flickr.com (Twentyfour Students)
Vsi se radi spominjamo let, ko smo gulili šolske klopi. Učenje za test nam sicer ni bilo vedno v veselje, vendar smo z veseljem sprejemali novo snov in vrskavali novo znanje, še raje pa smo sklepali nova prijateljstva in si ustvarjali lepe spomine.
A čeprav bi šola morala biti kraj, na katerem se počutimo varne, žal tega ne občutijo vsi. Ena večjih težav v življenju osnovnošolcev in srednješolcev je gotovo medvrstniško nasilje. Ni prav, da čakamo, da se bodo stvari same uredile, varnostna problematika potrebuje posebno obravnavo.
A pri tem se strokovno osebje na šoli velikokrat počuti nemočno, predvsem pa zaradi pomanjkljivega izobraževanja o tej temi ni dovolj kompetentno in ima premalo informacij o tem, kako preprečevati medvrstniško nasilje.
“Zame je nasilje pretep, ko se starejpši spravlja na mlajše.” “Lahko je to tudi to, da ga užališ z besedami, kar včasih še bolje boli kot fizično nasilje.” “Zame je nasilje vseprisotno. Ne moremo ga popolnoma iztrebiti, lahko pa ga omejimo na nek minimum.” Tako so o nasilju razmišljali mladostniki v eni izmed januarskih sobotnih oddaj Hudo in pokazali, da je definicij več.
Izsledki raziskave Zavoda Republike Slovenije za šolstvo iz let 1995, 1996, 1997 in 2003, ki se nanašajo na bullying, so podobni: storilcev nasilnih dejanj v OŠ je od 12 do 14 %, v SŠ od 6 do 8 %. Žrtev v OŠ je 21 %, žrtev v SŠ pa 8 %. Zadnja raziskava je pokazala spremembe: med fanti in dekleti ni več razlik – oba spola sta torej enako vpletena v pojav medvrstniškega nasilja. Opazili pa so naraščanje spletnega nasilja, ki ga v začetnem obdobju še ni bilo.
Velika večina verbalnega nasilja se je preselila v virtualni svet, zato je treba to področje izjemno natančno spremljati. Ena opaznejših akcij, ki opozarja na sovražni govor med mladimi na spletu in sporoča, da imajo besede večjo moč, kot se zavedamo, je gotovo pobuda Moč besed, ki jo vodita partnerja Itak in Zveza prijateljev mladine Slovenije. Pobuda želi družbi ponuditi informacije o tem družbenem pojavu in širiti zavedanje o pomenu kulture spletne komunikacije.
Po raziskavi pobude Moč besed naj bi žaljivo e-pošto prejelo že 39,4 % posameznikov, neresnične podatke o sebi pa je na družbenih omrežjih zaznalo 35 % posameznikov.
Slogan “vsi drugačni, vsi enakopravni” na šolskih hodnikih ne velja vedno. Pogosto so lahko otroci že zaradi malenkosti tarča najrazličnejših opazk. Če imaš očala, si “špeglar”, tiste z odličnimi šolskimi ocenami kličejo “piflarji”. Zato je pomembno, da se tako v šoli kot doma pogovarjamo, da etiketiranje ljudi lahko vpliva na njihovo samopodobo in počutje.
A če želimo reševati problematiko nasilja v šolah, se moramo tega najprej lotiti tudi doma. Torej obstaja zveza med nasiljem doma in v šoli, pravi dr. Zdenka Čebašek Travnik iz Foruma proti telesnemu kaznovanju otrok. Pravi, da povezavo vidi vsak, ki se začne ukvarjati s tem področjem.
Ravno zaradi različnih neljubih dogodkov – sploh potem, ko oziroma če glas o njih pride v medije in do splošne javnosti, se pojavi razprava o tem, ali ima šolsko osebje primerno izobraževanje o tem, kako se z medvrstniškim nasiljem soočiti. Ravnatelj Goran Popovič na Osnovni šoli Livada daje velik pomen izobraževanju osebja z ustreznimi prijemi za spopadanje z medvrstniškim nasiljem. Pravi predvsem, da ga je treba rešiti čim prej, ne pa čakati, da se težave stopnjujejo. Čeprav, poudarja, seveda ne moremo pričakovati, da bo šola nudila tako dobro izobraževanje, ki bo vse zaposlene kar nenadoma spremenilo v strokovnjake za vedenjsko motene otroke.
Alja Otavnik iz slovenskega UNICEFa doda, da je zelo pogosta tudi naslednja situacija: otrok povzroča nasilje, šola o tem obvesti starše, ti pa, ker je otrok doma priden, ne verjamejo, da je njihov potomec česa takega zmožen. “Moramo se zavedati, da starši svojega otroka doma v čisto drugi luči vidijo in si velikokrat tudi ne predstavljajo, kako se obnaša, ko staršev ni zraven.”
Ena večjih težav pri prepoznavanju medvrstniškega nasilja je ta, da odrasli velik odstotek tega sploh ne prepoznamo predvsem zato, ker nismo del vrstniške skupine, kar pomeni da, ko je učitelj v razredu, so določena pravila, določena dinamika skupine, po kateri ta razred funkcionira. Ko odrasle osebe ni, je ta dinamika medvrstniških odnosov drugačne, se spremeni. (Alja Otavnik)
V primeru medvrstniškega nasilja v šoli moramo vedeti, da obstajajo tri skupine otrok: otroci, ki povzročajo nasilje, druga skupina so žrtve. Najštevilčnejša pa je tretja skupina: opazovalci. To so sošolci, otroci, ki so priče tovrstnim dogodkom in oni imajo ključno vlogo pri prečevanju medvrstniškega nasilja.
Opazovalce bi morali usposobiti, da znajo ustrezno in učinkovito reagirati. Včasih se je tistim, ki so šli zatožit učiteljem, da se nekaj dogaja, tožibabe. Potem smo to nekako črtali ven iz vedenjskega vzorca mladostnikov. Pa vendar bo treba nekaj podobnega uvesti. Edini način, da odrasli lahko posežejo v to nasilje, je, da jim otroci za to povedo. (Zdenka Čebašek Travnik)
Medvrstniškega nasilja seveda nikoli ne bomo mogli izkoreniniti, a že to, da se lahko primerno in ustrezno spopadamo s tem, je velik napredek.
864 epizod
Čeprav ste ob naslovu oddaje pomislili na nasilje med štirimi stenami, pa z vsebinami presegamo ta okvir. Težav in načinov njihovega reševanja je toliko kot ljudi. Svoje zgodbe in izkušnje pripovedujejo invalidi, odvisniki, starši otrok s posebnimi potrebami, in tisti, ki so se morali soočiti z boleznijo kot je na primer rak, multipla skleroza, ALS in duševna motnja. V oddaji se pogovarjamo tudi o težavah v partnerski zvezi, pri vzgoji otrok in komunikaciji med ljudmi.
Vsi se radi spominjamo let, ko smo gulili šolske klopi. Učenje za test nam sicer ni bilo vedno v veselje, vendar smo z veseljem sprejemali novo snov in vrskavali novo znanje, še raje pa smo sklepali nova prijateljstva in si ustvarjali lepe spomine. A čeprav bi šola morala biti kraj, na katerem se počutimo varne, žal tega ne občutijo vsi. Ena večjih težav v življenju osnovnošolcev in srednješolcev je gotovo medvrstniško nasilje. Ni prav, da čakamo, da se bodo stvari same uredile, varnostna problematika potrebuje posebno obravnavo. A pri tem se strokovno osebje na šoli velikokrat počuti nemočno, predvsem pa zaradi pomanjkljivega izobraževanja o tej temi ni dovolj kompetentno in ima premalo informacij o tem, kako preprečevati medvrstniško nasilje.
Foto: Flickr.com (Twentyfour Students)
Vsi se radi spominjamo let, ko smo gulili šolske klopi. Učenje za test nam sicer ni bilo vedno v veselje, vendar smo z veseljem sprejemali novo snov in vrskavali novo znanje, še raje pa smo sklepali nova prijateljstva in si ustvarjali lepe spomine.
A čeprav bi šola morala biti kraj, na katerem se počutimo varne, žal tega ne občutijo vsi. Ena večjih težav v življenju osnovnošolcev in srednješolcev je gotovo medvrstniško nasilje. Ni prav, da čakamo, da se bodo stvari same uredile, varnostna problematika potrebuje posebno obravnavo.
A pri tem se strokovno osebje na šoli velikokrat počuti nemočno, predvsem pa zaradi pomanjkljivega izobraževanja o tej temi ni dovolj kompetentno in ima premalo informacij o tem, kako preprečevati medvrstniško nasilje.
“Zame je nasilje pretep, ko se starejpši spravlja na mlajše.” “Lahko je to tudi to, da ga užališ z besedami, kar včasih še bolje boli kot fizično nasilje.” “Zame je nasilje vseprisotno. Ne moremo ga popolnoma iztrebiti, lahko pa ga omejimo na nek minimum.” Tako so o nasilju razmišljali mladostniki v eni izmed januarskih sobotnih oddaj Hudo in pokazali, da je definicij več.
Izsledki raziskave Zavoda Republike Slovenije za šolstvo iz let 1995, 1996, 1997 in 2003, ki se nanašajo na bullying, so podobni: storilcev nasilnih dejanj v OŠ je od 12 do 14 %, v SŠ od 6 do 8 %. Žrtev v OŠ je 21 %, žrtev v SŠ pa 8 %. Zadnja raziskava je pokazala spremembe: med fanti in dekleti ni več razlik – oba spola sta torej enako vpletena v pojav medvrstniškega nasilja. Opazili pa so naraščanje spletnega nasilja, ki ga v začetnem obdobju še ni bilo.
Velika večina verbalnega nasilja se je preselila v virtualni svet, zato je treba to področje izjemno natančno spremljati. Ena opaznejših akcij, ki opozarja na sovražni govor med mladimi na spletu in sporoča, da imajo besede večjo moč, kot se zavedamo, je gotovo pobuda Moč besed, ki jo vodita partnerja Itak in Zveza prijateljev mladine Slovenije. Pobuda želi družbi ponuditi informacije o tem družbenem pojavu in širiti zavedanje o pomenu kulture spletne komunikacije.
Po raziskavi pobude Moč besed naj bi žaljivo e-pošto prejelo že 39,4 % posameznikov, neresnične podatke o sebi pa je na družbenih omrežjih zaznalo 35 % posameznikov.
Slogan “vsi drugačni, vsi enakopravni” na šolskih hodnikih ne velja vedno. Pogosto so lahko otroci že zaradi malenkosti tarča najrazličnejših opazk. Če imaš očala, si “špeglar”, tiste z odličnimi šolskimi ocenami kličejo “piflarji”. Zato je pomembno, da se tako v šoli kot doma pogovarjamo, da etiketiranje ljudi lahko vpliva na njihovo samopodobo in počutje.
A če želimo reševati problematiko nasilja v šolah, se moramo tega najprej lotiti tudi doma. Torej obstaja zveza med nasiljem doma in v šoli, pravi dr. Zdenka Čebašek Travnik iz Foruma proti telesnemu kaznovanju otrok. Pravi, da povezavo vidi vsak, ki se začne ukvarjati s tem področjem.
Ravno zaradi različnih neljubih dogodkov – sploh potem, ko oziroma če glas o njih pride v medije in do splošne javnosti, se pojavi razprava o tem, ali ima šolsko osebje primerno izobraževanje o tem, kako se z medvrstniškim nasiljem soočiti. Ravnatelj Goran Popovič na Osnovni šoli Livada daje velik pomen izobraževanju osebja z ustreznimi prijemi za spopadanje z medvrstniškim nasiljem. Pravi predvsem, da ga je treba rešiti čim prej, ne pa čakati, da se težave stopnjujejo. Čeprav, poudarja, seveda ne moremo pričakovati, da bo šola nudila tako dobro izobraževanje, ki bo vse zaposlene kar nenadoma spremenilo v strokovnjake za vedenjsko motene otroke.
Alja Otavnik iz slovenskega UNICEFa doda, da je zelo pogosta tudi naslednja situacija: otrok povzroča nasilje, šola o tem obvesti starše, ti pa, ker je otrok doma priden, ne verjamejo, da je njihov potomec česa takega zmožen. “Moramo se zavedati, da starši svojega otroka doma v čisto drugi luči vidijo in si velikokrat tudi ne predstavljajo, kako se obnaša, ko staršev ni zraven.”
Ena večjih težav pri prepoznavanju medvrstniškega nasilja je ta, da odrasli velik odstotek tega sploh ne prepoznamo predvsem zato, ker nismo del vrstniške skupine, kar pomeni da, ko je učitelj v razredu, so določena pravila, določena dinamika skupine, po kateri ta razred funkcionira. Ko odrasle osebe ni, je ta dinamika medvrstniških odnosov drugačne, se spremeni. (Alja Otavnik)
V primeru medvrstniškega nasilja v šoli moramo vedeti, da obstajajo tri skupine otrok: otroci, ki povzročajo nasilje, druga skupina so žrtve. Najštevilčnejša pa je tretja skupina: opazovalci. To so sošolci, otroci, ki so priče tovrstnim dogodkom in oni imajo ključno vlogo pri prečevanju medvrstniškega nasilja.
Opazovalce bi morali usposobiti, da znajo ustrezno in učinkovito reagirati. Včasih se je tistim, ki so šli zatožit učiteljem, da se nekaj dogaja, tožibabe. Potem smo to nekako črtali ven iz vedenjskega vzorca mladostnikov. Pa vendar bo treba nekaj podobnega uvesti. Edini način, da odrasli lahko posežejo v to nasilje, je, da jim otroci za to povedo. (Zdenka Čebašek Travnik)
Medvrstniškega nasilja seveda nikoli ne bomo mogli izkoreniniti, a že to, da se lahko primerno in ustrezno spopadamo s tem, je velik napredek.
Ste že slišali za fibromialgijo? Dokaj slabo poznano in prepoznavno bolezen, opredeljeno kot kronični mišično-skeletni sindrom, za katero je značilna nepojasnjena in široko razširjena kronična bolečina v mišicah in v mehkem tkivu, poleg bolečine pa so zanjo značilni tudi številni drugi simptomi – med drugim nenehna utrujenost in slab spanec. Zanjo ni zdravila, v Sloveniji pa tudi ne specialista, ki bi bolnikom, ki so prepuščeni samim sebi, znal pomagati. Tako trkajo na vrata številnih specialistov, okolica jih razglaša za namišljene bolnike in pogosto so deležni posmeha. V veliko podporo jim je Društvo bolnikov Zebra z več skupinami za samopomoč, ki delujejo po državi. Postojnsko je obiskala Sabrina Mulec.
Diseminirani plazmocitom je drugo najpogostejše hematološko maligno obolenje. Bolezen se prepogosto odkrije prepozno, pogosto šele po več letih, saj so prvi simptomi precej splošni in zato ne pomislimo na to bolezen. Zato Slovensko združenje bolnikov z limfomom in levkemijo opozarja na pomen pravočasnega prepoznavanja bolezni, ki narašča. V oddaji bosta o tem spregovorila Kristina Modic, izvršna direktorica Slovenskega združenja bolnikov z limfomom in levkemijo in prof. dr. Matjaž Sever, hematolog s Kliničnega oddelka za hematologijo UKC. V studio Prvega ju je povabila Lucija Fatur.
Še nedavno poln življenja in športno aktiven najstnik je bil Matic, potem pa se je soočil z rakom, ki ga je sprva premagal, a se je ta kmalu vrnil v sekundarni obliki in ga s svojo silovitostjo preklopil v umetno komo, da bi se lahko z vso energijo, ki jo je premogel, branil pred boleznijo in se obdržal pri življenju. Ni se izteklo srečno za njegove drage, kot še pri mnogih Junakih 3. nadstropja, ki so po hudem boju izgubili življenje. Smrt je grobo posegla v življenja vseh, ki so ga imeli radi, še zlasti se je z veliko izgubo soočila njegova mati, Doris Kukovičič, ki je v Pismih Maticu, ki so nedavno doživela knjižno izdajo, opisala svojo izkušnjo s soočanjem s smrtjo svojega prvorojenca. V oddajo Med štirimi stenami jo je povabila Cirila Štuber. Foto: Mankica Kranjec
Prvi teden v juniju je že tradicionalno namenjen ozaveščanju videčih o potrebah in izzivih, s katerimi se srečujejo slepi in slabovidni v vsakdanjem življenju. Tudi gostja tokratne oddaje Med štirimi stenami Gaja Beč se vsak dan sreča s kakšnim izzivom zaradi svoje slabovidnosti. Zelo blizu ji je tudi zagovorništvo slepih in slabovidnih, saj iz svojih lastnih izkušenj ve, kako pomembno je ozaveščanje splošne javnosti, da so lahko primerno razumljeni in se lahko zato bolje vključujejo v družbo. Z Gajo Beč se bo pogovarjala Petra Medved.
Multipla skleroza je neozdravljiva avtoimunska bolezen. Najpogosteje se pojavi od 20. do 40. leta. Bolezen še vedno ni ozdravljiva, brez ustreznega zdravljenja pa lahko vodi tudi v invalidnost. Za obvladovanje bolezni in kakovostno življenje bolnikov je pomembna celostna obravnava. Kakšno je življenje z multiplo sklerozo in kako pomembna je za bolnike nevrorehabilitacija – o tem se bomo pogovarjali v oddaji Med štirimi stenami z gostoma bolnikom Nikom Miškovičem in magistrico Jelko Janša, delovno terapevtko iz službe za nevrorehabilitacijo Nevrološke klinike UKC Ljubljana. Z njima se bo pogovarjala Petra Medved.
Da je pisanje lahko tudi terapija in pomoč pri premagovanju najtežjih obdobij v življenju, pove tudi gost današnje oddaje. "Za vse nas" je knjiga izpod peresa Bojana Jurine, zgodba, ki ju je z ženo Branko doletela, in na katero ni pravega odgovora, pojasnila. Ko je bila bolečina ob izgubi obeh otrok najhujša, sta morala iti naprej, v življenje. Z Bojanom Jurino se pogovarja Lucija Fatur.
Na pogovor v tokratno oddajo je prišla Petra Škarja. Petra Škarja, ki je prehodila Camino in o tem napisala tudi knjigo Camino - od suženjstva do svobode. Petra Škarja, ki ji je življenje že v ranem otroštvu namenilo izkušnjo, zaradi katere se je kasneje Camino tudi zgodil. Koliko poti Camina moramo prehoditi, da v življenju najdemo pravo pot in sebe na njej? Kakšne izkušnje moramo prestati in zakaj? Je zmaga dokončna, ko o vsem lahko pripovedujemo na glas? S Petro Škarja se bo pogovarjala Lucija Fatur.
Damjana Bakarič je komunikologinja, publicistka in predavateljica, avtorica knjig Na tesnobi, Na boljše, Razmerja in Pogumna srca. Raziskovalka človekove psihologije, čustev in duše. Zadnja leta se posveča partnerskim odnosom in si prizadeva, da bi se potencialni partnerji srečevali prek poglobljenih pogovorov. Zato prireja debatno družabne večere za moške in ženske, ki si želijo ustvariti kakovostne partnerske odnose. Damjano Bakarič je v oddajo Med štirimi stenami povabila Cirila Štuber.
Igor Plohl, učitelj v bolnišnični šoli na Oddelku za otroško in mladostniško psihiatrijo v mariborskem Kliničnem centru, je od svojega 29. leta invalid na vozičku. O svoji težki življenjski preizkušnji in spoprijemanju z invalidnostjo je pred leti v zahvalo za pomoč svojim učencem na Osnovni šoli Bojana Ilicha v Mariboru ustvaril slikanico o Levu Rogiju, ki je bila začetek novega življenja in poslanstva. O srečevanju z mladimi, aktivizmu za boljši položaj invalidov in delu bolnišničnega učitelja se je z Igorjem Plohlom pogovarjala Brigita Mohorič.
»Nikoli ne bom pozabila, kako mi je srce zaigralo, ko sem ga prvič zagledala. Njega in njegov začudeno preplašeni pogled. Zares me je nekaj privlačilo na njem. Neka neznana sila me je vlekla v njegov objem. Danes bi rekla, da me je vleklo v njegovo zanko.« Zgodba Petre Strelec je zgodba o družinskem in partnerskem nasilju in njeni moči, da je izstopila iz kroga nasilja. Je medicinska sestra in absolventka na Fakulteti za uporabne družbene študije, kjer bo diplomirala iz psihosocialne pomoči na temo vpliv travm iz otroštva na odnose in življenje v odrasli dobi. Je avtorica treh knjig: V postelji s sovražnikom?, Pot v svobodo – s preprostimi koraki do osebne svobode in Moje življenjske lekcije.
Živa Kuliš je posvojenka, ki je zelo globoko občutila zadrego, ki nastane med posvojitelji in otrokom, ki pride v družino neplodnega para, ki še ni popolnoma pozdravil svoje rane. Prepričana je, da je treba na posvojitev pripraviti tako otroka kot tudi par, ki ga sprejema v svojo družino, zato se v odraslosti udejstvuje v Deteljici, prostovoljnem društvu posvojiteljev in posvojencev ter rejnikov in rejencev.
Nastja Holc je po izobrazbi socialna pedagoginja, zadnjih devet let pa je bila zaposlena kot svetovalna delavka – pedagoginja v Zavodu za prestajanje kazni zapora Dob pri Mirni. To je najstrožje varovan zapor pri nas, kjer svojo kazen prestajajo tisti, ki so bili obsojeni za najhujša kriminalna dejanja. Kako je mlado žensko karierna pot pripeljala v moški zapor, kako je tam pomagala zapornikom, jo je bilo pri tem kdaj strah, se v zaporu rodi tudi kakšna dobra zgodba? In kako se delo v zaporu razlikuje od dela v Prevzgojnem domu Radeče, kjer dela zdaj? Z Nastjo Holc se bo v oddaji Med štirimi stenami po deseti pogovarjala Andreja Čokl.
Žiga Kastelic je popoldneve in večere svojega otroštva preživljal s staršema alkoholikoma po gostilnah in bifejih. Zgodbo o vzponih in padcih v družinskih odnosih je opisal v knjigi Ti, v moji krvi, ki je po eni strani hvalnica ljubezni med starši in sinom, po drugi pa zelo trezen pogled na alkoholizem in posledice, ki jih ta povzroči. O razpletih, ki so lahko tudi srečni, se je v oddaji Med štirimi stenami z njim pogovarjala Cirila Štuber. Foto: Vanessa Tivadar
Zgodbo, ki jo je doživela kot 10-letna deklica, naša današnja sogovornica nosi s seboj že vse življenje. Izguba očeta se je Andreji Goropevšek zarezala globoko v srce, zbujala so se ji številna vprašanja in šele s tem, ko je razmišljanja zapisala in bo zgodba izšla v knjigi, je, kot pravi, prišla do določenih spoznanj. Nekaj misli bo Andreja Goropevšek podelila tudi z nami, na pogovor jo je povabila Lucija Fatur.
O različnih obrazih težav z duševnim zdravjem, mejah prištevnosti in neprištevnosti ter o relativnosti blodenj kot večinsko motečih pogledov na svet in pojave v njem bomo govorili v ponedeljkovi oddaji Med štirimi stenami. Gost Cirile Štuber je bil Tone Vrhovnik Straka, ki ima tudi sam težave z duševnim zdravjem, hkrati pa je aktivist za blaginjo in pravice takih oseb in avtor knjige »Si danes vzel tablete?«
ADHD je kratica za motnjo pozornosti s hiperaktivnostjo. S temi motnjami oziroma drugačnostjo, posebnostjo, se posameznik rodi in živi. Ta drugačnost pa je lahko marsikdaj naporna za starše, učitelje, za vse, ki prihajajo v stik z otrokom, ki je nemiren, katerega pozornost bega in ima lahko vedenjske težave oziroma druge posebnosti. V tej motnji, poimenovani ADHD, se lahko skriva posebna moč, ki pa jo je treba razumeti. Skrita moč ADHD je tudi naslov priročnika, v katerem so rezultati projekta, pri katerem sta se v študijskem letu 2022/23 povezali Fakulteta za socialno delo v Ljubljani in Pedagoška fakulteta v Ljubljani. Avtorica knjige je doc. dr. Anamarija Kejžar.
»O tem, kako si oz. sta sprejela to odločitev, bi te rada slišala kaj povedati. Se mi zdi, da je to tabu v naši še vedno precej tradicionalni družbi. Sama tudi nisem največja navdušenka nad otroki, vendar ne morem oz. ne znam sprejeti odločitve in to me spravlja v tesnobo.« Tako je – ko je Tika Hribar na svojem Instagram profilu @tixibeauty razkrila, da nima in ne namerava imeti otrok – zapisala njena sledilka. Tika je načela temo in vsule so se zgodbe, vprašanja, mnenja, predvsem pa je bilo čutiti olajšanje, da se o tem nekje vendarle govori. Darja Pograjc jo je zato pred letom in pol povabila v oddajo Med štirimi stenami. Prisluhnite ponovitvi.
V oddaji Med štirimi stenami bomo govorili o zelo boleči in tragični temi – o samomorih med mladostniki. V petih letih si je v Sloveniji vzelo življenje 23 mladoletnikov, mogoče celo več. Zelo skrb vzbujajoča sta povečevanje števila samomorov med mladimi in zniževanje starostne meje, pri kateri mladi oziroma celo otroci že začnejo razmišljati o samomoru. Vsi strokovnjaki, pedopsihiatri, svetovalni delavci po šolah, psihologi, terapevti in drugi opozarjajo, da je duševno zdravje otrok na splošno zelo načeto. O pasteh ukrepov zaradi covida smo veliko govorili tudi na Prvem. V okviru univerzitetne psihiatrične klinike v Ljubljani deluje Enota za intenzivno otroško in adolescentno psihiatrijo, ki je edina odprta 24 ur na dan, vseh sedem dni v tednu. Študija, ki so jo opravili, je pokazala, da se povečana stopnja samomorilnosti ni časovno ujemala z zaprtjem šol, ampak se je pokazala devet mesecev pozneje. Najmlajši pacient, ki je bil hospitaliziran zaradi samomorilnih misli, je bil star komaj osem let. Kaj se dogaja, sprašujemo dr. Alberta Mrgoleta, psihologa in psihoterapevta.
Šele, ko se je upokojila, je Jožica Rogelšek našla čas in moč, da je iz precej dolge časovne oddaljenosti zapisala zgodbe iz svojega otroštva, ki je bilo obremenjeno z materino boleznijo – shizofrenijo. Pogled na bolezen s stališča deklice - hčerke, ki jo je to doletelo v predpubertetnem času in jo prisililo, da je odrasla skoraj čez noč, je edinstven zapis o bolečini, strahu in občasnem brezupu na eni in tudi o poti iz brezna ter o posledicah, s katerimi mora živeti še danes, na drugi strani. Jožica Rogelšek je gostja Cirile Štuber v oddaji Med štirimi stenami.
Na platnici knjige, ki je bila iztočnica za naš današnji pogovor, lahko preberemo, da je "Za vse vas, ki doživljate panične napade, ste pogosto tesnobni in vas je strah, ker ne veste, kaj se dogaja z vami." Knjiga "Adijo, panika in tesnoba" se ponuja kot pomoč, opora, razlaga. Panika in tesnoba nista tako redki težavi, kot se morda komu zdi. Kako hudo je lahko in kako življenje postane lepše, pa pripoveduje avtorica knjige Adijo, panika in tesnoba Bojana Ivanovič. Na pogovor jo je povabila Lucija Fatur.
Neveljaven email naslov