Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Avtorica recenzije: Diana Pungeršič
Bereta Lidija Hartman in Jure Franko.
Ljubljana : Inštitut Nove revije, 2019 Spremna beseda: Andrej Božič
Vstop v poezijo Neže Zajc ni lahka bralska naloga, ne le zaradi močno zastrte pesniške govorice, temveč je tudi njena vsebinska srž, do katere se naposled dokopljemo, preprosto težka – temna, tesnobna, ranjena, mučena, krvaveča in čez in čez razbolena, celo umirajoča. Njena druga pesniška knjiga, ki se od monumentalnega skoraj štiristostranskega prvenca Ime gore razlikuje predvsem v manjšem obsegu, temeljni ustvarjalni zastavek pa ostaja nespremenjen, je namreč predvsem zajetje trpljenja: »Česar se dotakneš, spregovori, / da od tebe povsod / teče kri.«
Na občutje zbirke opozarja že naslov Igla v mrku, a tudi avtoričin uvod kot prepoznavna značilnost njenih pesniških knjig, v katerem pojasni, iz kakšnega prostora-časa, epohe mrka vznika ta poezija oziroma kam bralca vodi. Pesnika namreč na tem mestu predstavlja kot svojevrstnega prevajalca »bremena besed« med sicer nestičnimi svetovi polživih in polmrtvih ali celo med človeškim in nečloveškim, pri čemer pred bralcem zariše svojsko dušno vzdušje podzemlja, katakomb, od koder vejejo le hladni vetrovi, in ga pesmi v nadaljevanju le potrdijo: »Tam so odsevi naključni. Niso od svetlobe. Na luč so pozabili. Pramen pozabljenega žarka ali bliska je le osnutek bistva. Tam so blizu dihanja mrtvih. Tam sem najbolj blizu – pod kožo diham – živim. Tam so polmrtvi, tam drugje – polživi. Med njimi ni stikanja. Med njimi je nemara le pesnik.«
Podobno kot avtoričin prvenec lahko tudi Iglo v mrku z vsemi bibličnimi, krščansko-teološkimi referencami in neposrednim obračanjem na Boga in Božje uvrstimo v duhovno, nabožno pesniško tradicijo, ki je v našem prostoru manj razvita, v sodobnosti pa domala odsotna. Prav tja jo umešča tudi avtorica sama, ki je v obsežnem predgovoru k prvencu natanko pojasnila izkustveno ozadje snovanja in doživljanje poezije, onkraj katere nje ni. To radikalno izjavo lahko razumemo kot primarno bivanjsko utemeljenost pesnjenja, kakor tudi kot razlago pozicije pesniškega izrekanja z meje, presečišča svetov, orisanega v uvodu. Ta skrajna lega izpovedovanja se med drugim kaže v precejšnji zaprtosti pesniške govorice, v visoki stopnji abstrakcije in precejšnji formalni privzdignjenosti verza, očitne na ravni zvočnih stikov, rime, ritma, ponavljanja in izbire knjižnega in religioznega besedišča. V tej točki se v zbirki vzpostavlja svojsko protislovje; kolikor bolj na vsebinski ravni spremljamo muko, trpljenje, jok, stisko, led, brezdomnost, kri, padlost, smrtnost, toliko bolj pesemska oblika sugerira vzvišenost, slovesnost, celo obrednost; nemara še najočitneje v ciklu Očenaš, posvečenem pesničinemu dedu in navdihovalcu Danetu Zajcu. Tako ta poezija v celoti pristane na matrico domače krščanske tradicije, ki smrt povezuje s temačnostjo, trpljenjem, bolečino …, hkrati pa na tem substratu gradi presežno, transcendentno, božje: »A boleti mora / če ne, umreš še Ti.«
Igla v mrku se v tem smislu vklaplja v miselni ali izkustveni okvir religioznega človeka, ki ga trpljenje vodi v odrešenje ali v konkretnem primeru nemara v pesemska zemeljska nebesa. Če zbirke ne beremo v specifičnem osebnotransformacijskem duhovnem kontekstu, ki ga je pesnica podrobno razgrnila predvsem v prvencu, v določeni meri pa tudi v tej zbirki, se presežek mrka, pohabljenega sonca, groze, muke, rane, bolečine, hladu, ki jo nosi ta poezija, utegne zdeti poceni, nemara celo sprevržena pesniška gesta. In to kljub temu, da Igla v mrku beleži subjektovo duhovno rojstvo ali preporod v vero, presežnost, zaupanje v božje oziroma bivanje na tankem robu, ki ga omogoča prav duhovna poezija.
Zbirka je v primerjavi s prvencem na več ravneh bolj disciplinirana, kar ne nazadnje implicira tudi podnaslov Knjiga miniatur, a gre še vedno za miselno in verzno zgoščeno zbirko, sestavljeno iz več daljših ciklov, ki s premišljeno postavitvijo v knjigi ustvarjajo domala dramsko kompozicijo z izrazitim stopnjevanjem, nekakšnim vrhom in pomiritvijo ob sklepu. Kot bi zbirka podrobno zaznamovala preboj v zasvetno, zasledovanje presežnega, celo konkretno mistično izkušnjo. Pri tem ne sledimo nekemu enotnemu lirskemu subjektu, temveč so mesta izrekanja različna, pomična, kakor se pomika meja, na kateri stoji pesnica-izpovedovalka.
Neža Zajc torej v slovenski prostor vnaša tip pesništva, ki je glede na prevladujoče težnje v sodobni slovenski poeziji na nek način celo avantgarden, subverziven; četudi je v temelju zavezan prepoznavni konkretni duhovno-religiozni miselni koncepciji. Nadih temačne mističnosti to poezijo pomika v polje nedoumljivosti, a vendarle določnosti, saj sleherno transcendenco veže na konkretno religioznost. Nemara bi bila presežnost zbirke precej bolj učinkovita, če bi se lok, ki ga vzpostavlja denimo z navezavo na pravoslavno nabožno pesniško tradicijo v obdobju renesanse, s katero se je pesnica tudi znanstveno ukvarjala, sločil še v katero drugo dimenzijo kot le v vertikalo pekel–nebesa. Vsekakor pa je ta v religiozno izkušnjo zasidrana poezija relevantna za odpiranje temeljnih poetoloških, filozofskih, družbenih, literarno-sistemskih vprašanj, s katerimi se v našem kulturnem prostoru zaradi odsotnosti tovrstne poezije dandanes skoraj ne ukvarjamo.
Avtorica recenzije: Diana Pungeršič
Bereta Lidija Hartman in Jure Franko.
Ljubljana : Inštitut Nove revije, 2019 Spremna beseda: Andrej Božič
Vstop v poezijo Neže Zajc ni lahka bralska naloga, ne le zaradi močno zastrte pesniške govorice, temveč je tudi njena vsebinska srž, do katere se naposled dokopljemo, preprosto težka – temna, tesnobna, ranjena, mučena, krvaveča in čez in čez razbolena, celo umirajoča. Njena druga pesniška knjiga, ki se od monumentalnega skoraj štiristostranskega prvenca Ime gore razlikuje predvsem v manjšem obsegu, temeljni ustvarjalni zastavek pa ostaja nespremenjen, je namreč predvsem zajetje trpljenja: »Česar se dotakneš, spregovori, / da od tebe povsod / teče kri.«
Na občutje zbirke opozarja že naslov Igla v mrku, a tudi avtoričin uvod kot prepoznavna značilnost njenih pesniških knjig, v katerem pojasni, iz kakšnega prostora-časa, epohe mrka vznika ta poezija oziroma kam bralca vodi. Pesnika namreč na tem mestu predstavlja kot svojevrstnega prevajalca »bremena besed« med sicer nestičnimi svetovi polživih in polmrtvih ali celo med človeškim in nečloveškim, pri čemer pred bralcem zariše svojsko dušno vzdušje podzemlja, katakomb, od koder vejejo le hladni vetrovi, in ga pesmi v nadaljevanju le potrdijo: »Tam so odsevi naključni. Niso od svetlobe. Na luč so pozabili. Pramen pozabljenega žarka ali bliska je le osnutek bistva. Tam so blizu dihanja mrtvih. Tam sem najbolj blizu – pod kožo diham – živim. Tam so polmrtvi, tam drugje – polživi. Med njimi ni stikanja. Med njimi je nemara le pesnik.«
Podobno kot avtoričin prvenec lahko tudi Iglo v mrku z vsemi bibličnimi, krščansko-teološkimi referencami in neposrednim obračanjem na Boga in Božje uvrstimo v duhovno, nabožno pesniško tradicijo, ki je v našem prostoru manj razvita, v sodobnosti pa domala odsotna. Prav tja jo umešča tudi avtorica sama, ki je v obsežnem predgovoru k prvencu natanko pojasnila izkustveno ozadje snovanja in doživljanje poezije, onkraj katere nje ni. To radikalno izjavo lahko razumemo kot primarno bivanjsko utemeljenost pesnjenja, kakor tudi kot razlago pozicije pesniškega izrekanja z meje, presečišča svetov, orisanega v uvodu. Ta skrajna lega izpovedovanja se med drugim kaže v precejšnji zaprtosti pesniške govorice, v visoki stopnji abstrakcije in precejšnji formalni privzdignjenosti verza, očitne na ravni zvočnih stikov, rime, ritma, ponavljanja in izbire knjižnega in religioznega besedišča. V tej točki se v zbirki vzpostavlja svojsko protislovje; kolikor bolj na vsebinski ravni spremljamo muko, trpljenje, jok, stisko, led, brezdomnost, kri, padlost, smrtnost, toliko bolj pesemska oblika sugerira vzvišenost, slovesnost, celo obrednost; nemara še najočitneje v ciklu Očenaš, posvečenem pesničinemu dedu in navdihovalcu Danetu Zajcu. Tako ta poezija v celoti pristane na matrico domače krščanske tradicije, ki smrt povezuje s temačnostjo, trpljenjem, bolečino …, hkrati pa na tem substratu gradi presežno, transcendentno, božje: »A boleti mora / če ne, umreš še Ti.«
Igla v mrku se v tem smislu vklaplja v miselni ali izkustveni okvir religioznega človeka, ki ga trpljenje vodi v odrešenje ali v konkretnem primeru nemara v pesemska zemeljska nebesa. Če zbirke ne beremo v specifičnem osebnotransformacijskem duhovnem kontekstu, ki ga je pesnica podrobno razgrnila predvsem v prvencu, v določeni meri pa tudi v tej zbirki, se presežek mrka, pohabljenega sonca, groze, muke, rane, bolečine, hladu, ki jo nosi ta poezija, utegne zdeti poceni, nemara celo sprevržena pesniška gesta. In to kljub temu, da Igla v mrku beleži subjektovo duhovno rojstvo ali preporod v vero, presežnost, zaupanje v božje oziroma bivanje na tankem robu, ki ga omogoča prav duhovna poezija.
Zbirka je v primerjavi s prvencem na več ravneh bolj disciplinirana, kar ne nazadnje implicira tudi podnaslov Knjiga miniatur, a gre še vedno za miselno in verzno zgoščeno zbirko, sestavljeno iz več daljših ciklov, ki s premišljeno postavitvijo v knjigi ustvarjajo domala dramsko kompozicijo z izrazitim stopnjevanjem, nekakšnim vrhom in pomiritvijo ob sklepu. Kot bi zbirka podrobno zaznamovala preboj v zasvetno, zasledovanje presežnega, celo konkretno mistično izkušnjo. Pri tem ne sledimo nekemu enotnemu lirskemu subjektu, temveč so mesta izrekanja različna, pomična, kakor se pomika meja, na kateri stoji pesnica-izpovedovalka.
Neža Zajc torej v slovenski prostor vnaša tip pesništva, ki je glede na prevladujoče težnje v sodobni slovenski poeziji na nek način celo avantgarden, subverziven; četudi je v temelju zavezan prepoznavni konkretni duhovno-religiozni miselni koncepciji. Nadih temačne mističnosti to poezijo pomika v polje nedoumljivosti, a vendarle določnosti, saj sleherno transcendenco veže na konkretno religioznost. Nemara bi bila presežnost zbirke precej bolj učinkovita, če bi se lok, ki ga vzpostavlja denimo z navezavo na pravoslavno nabožno pesniško tradicijo v obdobju renesanse, s katero se je pesnica tudi znanstveno ukvarjala, sločil še v katero drugo dimenzijo kot le v vertikalo pekel–nebesa. Vsekakor pa je ta v religiozno izkušnjo zasidrana poezija relevantna za odpiranje temeljnih poetoloških, filozofskih, družbenih, literarno-sistemskih vprašanj, s katerimi se v našem kulturnem prostoru zaradi odsotnosti tovrstne poezije dandanes skoraj ne ukvarjamo.
Avtorica recenzije: Tonja Jelen Bereta Lidija Hartman in Jure Franko.
Prešernovo gledališče Kranj Premiera 1. oktobra 2021 Florian Zeller: Mama Prevajalka: Suzana Koncut Režiser: Ivica Buljan Dramaturginja: Marinka Poštrak Scenografi in kostumograf: Rudy Sabounghy Skladatelj in avtor priredbe songa Parle – lui de moi glasbenika Christopha: Mitja Vrhovnik Smrekar Lektorica: Barbara Rogelj Oblikovanje svetlobe in videa: Sonda 13, Toni Soprano Meneglejte Oblikovalec maske: Matej Pajntar Asistentka dramaturgije: Manca Majeršič Sevšek Asistentka kostumografa: Bojana Fornazarič Igrajo: Darja Reichman (mama), Borut Veselko (oče), Blaž Setnikar (sin), Doroteja Nadrah (dekle) NAPOVED: V Prešernovem gledališču v Kranju je bila sinoči prva premiera letošnjega repertoarja. Štirje igralci so pod dramaturškim vodstvom Marinke Poštrak in v režiji Ivice Buljana uprizorili dramo Mama francoskega dramatika, pisatelja in scenarista Florana Zellerja (florjána zelerja) v prevodu Suzane Koncut. Avtor je trenutno v soju svetovnih žarometov zaradi režije in scenarija filma Oče – ki je del trilogije Oče, Mati, Sin. V drami Mama gre za sindrom praznega gnezda, oziroma za mater, o kateri pravi režiser Ivica Buljan: »Njena najresnejša težava, globinska, psihološka težava, je starost. Starost pa je v zahodni družbi ena izmed najmanj cenjenih karakteristik.« Na premieri Mame v Kranju je bila Tadeja Krečič:
Avtorica recenzije: Marija Švajncer Bereta Jure Franko in Ana Bohte.
Anton Pavlovič Čehov: Češnjev vrt ???????? ???, 1904 Komedija v štirih dejanjih Premiera 2. oktober 2021 Prevajalec Milan Jesih Režiser Janusz Kica Dramaturginja Petra Pogorevc Scenografka Karin Fritz Kostumografka Bjanka Adžić Ursulov Lektorica Maja Cerar Avtorica glasbene opreme Darja Hlavka Godina Oblikovalec svetlobe Andrej Koležnik Oblikovalec zvoka Sašo Dragaš Asistentka režiserja Živa Bizovičar, AGRFT Asistentka dramaturginje Manca Lipoglavšek, AGRFT Igrajo Nataša Tič Ralijan, Lena Hribar Škrlec, Iva Krajnc Bagola, Uroš Smolej, Branko Jordan, Filip Samobor, Jožef Ropoša, Tina Potočnik Vrhovnik, Gašper Jarni, Lara Wolf, Gregor Gruden, Boris Ostan, Jaka Lah Na velikem odru Mestnega gledališča ljubljanskega je bila sinoči slavnostna premiera igre Češnjev vrt ruskega dramatika Antona Pavloviča Čehova v prevodu Milana Jesiha. Uprizoritev je bila sicer načrtovana za lansko sezono, a so jo lahko uprizorili šele zdaj. Češnjev vrt je igra o spremembah, o nečem, kar se končuje, pravi med drugim režiser Janusz Kica: "To je tema tega besedila, to je tema Čehova, te predstave, pa tudi mojega življenja. Spremembe se morajo dogajati, ne smemo se za vsako ceno držati tega, kar je bilo; moramo gledati naprej." Foto: Peter Giodani
Mestno gledališče ljubljansko / premiera 28. 09. 2021 Prevajalka: Polona Glavan Režiserka in scenografka: Anja Suša Dramaturginja: Petra Pogorevc Kostumografka: Maja Mirković Svetovalec za gib: Damjan Kecojević Lektor: Martin Vrtačnik Oblikovalec svetlobe: Boštjan Kos Oblikovalec zvoka: Tomaž Božič Asistentka dramaturginje: Nika Korenjak Asistent scenografke: Janez Koleša Asistentka kostumografke: Nina Čehovin Zasedba: Ajda Smrekar, Filip Samobor, Voranc Boh, Lena Hribar Škrlec, Tanja Dimitrievska, Jaka Lah, Gašper Jarni Sinoči so v Mestnem gledališču ljubljanskem premierno uprizorili predstavo Nekoč se bova temu smejala. Gre za odrsko priredbo Ljubezenskega romana hrvaške pisateljice Ivane Sajko, ki je tudi avtorica dramatizacije. Medtem ko roman svoj svet gradi v intimni sferi, pa uprizoritev fokus postavlja v širšo družbeno svarnost, katere izkušnjo temeljno določa, z besedami režiserka Anje Suša, »ekonomija, ki ubija ljubezen.« Foto: Peter Giodani
Avtor recenzije: Iztok Ilich Bere Aleksander Golja.
Avtorica recenzije: Marija Švajncer Bereta Lidija Hartman in Aleksander Golja.
POŽIGALCI Po igri Maxa Frischa Dobrnik in požigalci Naslov izvirnika: Biedermann und die Brandstifter Krstna uprizoritev priredbe AVTOR PRIREDBE, REŽISER IN SCENOGRAF: Jan Krmelj PREVAJALKA: Maila Golob DRAMATURGINJA: Eva Kraševec LEKTORICA: Tatjana Stanič KOSTUMOGRAFINJA: Špela Ema Veble AVTOR GLASBE: Luka Ipavec OBLIKOVALEC SVETLOBE: Borut Bučinel IGRAJO: Saša Tabaković - Dobrnik Iva Babić – Betka Benjamin Krnetić – Pepe Uroš Fürst – Vili Nina Valič – Ana Matija Rozman - Dr. Fil in Policaj Napoved: S premiero in krstno izvedbo igre Požigalci se je začela nova gledališka sezona v ljubljanski Drami. Besedilo je po igri švicarskega dramatika Maxa Frischa priredil Jan Krmelj – tudi režiser in scenograf predstave. Frischevo dramo z naslovom Dobrnik in požigalci je prevedla Maila Golob, dramaturginja je bila Eva Kraševec. Premiero na velikem odru Drame si je ogledala Tadeja Krečič:
Drama SNG Maribor, Burgteater Dunaj, Jugoslovensko dramsko pozorište Beograd, Cankarjev dom Ljubljana / premiera 24. 09. 2021 Režija: Janez Pipan Scenograf: Marko Japelj Avtorica videa: Vesna Krebs Kostumograf: Leo Kulaš Skladatelj in izvajalec scenske glasbe: Milko Lazar Korepetitor in avtor glasbenih priredb: Robert Mraček Oblikovalec svetlobe: Andrej Hajdinjak Oblikovalec odrskega giba in borilnih veščin: Sergio Moga Lektorica: Metka Damjan Prevajalca romana v nemški jezik: Klaus Detlef Olof in Daniela Kocmut Prevajalka romana v srbski jezik: Ana Ristović Prevajalki na vajah za nemški jezik: Barbara Lečnik in Tjaša Šket Prevajalka pesmi Počiva jezero v tihoti v španski jezik: Mojca Medvedšek Asistent režije: Žiga Hren (študent AGRFT) Asistentka kostumografa: Lara Kulaš Asistent skladatelja: Marjan Peternel Za potrebe uprizoritve sta prevod priredila: Klaus Detlef Olof in Daniela Kocmut Zasedba: Nataša Matjašec Rošker, Blaž Dolenc, Milan Marić, Nebojša Ljubišić, Milena Zupančič, Davor Herga, Daniel Jesch, Mateja Pucko, Matevž Biber, Vladimir Vlaškalić, Mirjana Šajinović, Anže Krajnc, Irena Varga, Ivica Knez, Robert Mraček, Matija Stipanič, Alfonz Kodrič, Kristijan Ostanek, Nejc Ropret, Petja Labović, Mojca Simonič, Dane Radulović, Matjaž Kaučič, Žan Pečnik Predstava To noč sem jo videl je velika mednarodna koprodukcija, ki na odru v treh jezikih obudi sodobno klasiko, istoimenski roman Draga Jančarja. Jančarjev svet je odrsko priredil režiser Janez Pipan, zožil ga je na pet pripovednih perspektiv, ki skupaj sestavljajo zgodbo Veronike Zarnik oziroma slikajo zgodovinski portret nedolžnih življenj v kolesju zgodovine. Predstavo v mariborski Drami si je ogledal Rok Bozovičar. Foto: Peter Giodani
Neveljaven email naslov