Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Avtorica recenzije: Marica Škorjanec
Bereta Lidija Hartman in Jure Franko.
Ljubljana : Beletrina, 2019
Pisatelj Tone Partljič se v romanu Pesnica vrača v deželo spominov na otroška leta, v kraje »treh Pesnic«: reke, ki izvira v Avstriji in se je nekoč brezbrižno razlivala in zavijala po dolini, mimo prvega zaselka z enakim imenom, in železniške postaje, kjer je pisateljev oče delal kot kretničar. V duši Pesnice išče svoje otroštvo, mlada leta, družino, zlasti mamo in ateja … Načrt za regulacijo neugnane rečice so sprejele že avstrijske oblasti konec 19. stoletja, uresničen pa je bil šele po drugi svetovni vojni, ko je takratna ljudska oblast s prostovoljnimi delovnimi brigadami izvedla melioracije in obsežna regulacijska dela. S tem so namesto močvirnih tal pridobili zemljo, kjer naj bi se po vsej dolini širila pšenična polja. Ob končanih delih pisatelj vključi v praznično dogajanje očetove pomisleke, češ: »Uničili bodo Pesnico, ne bo več rib, ker ne bo tolmunov.«
Prvi del romana Pesnica prehaja v spominsko pripoved in razmišljanja bolnega ateja, ki trideset let po regulaciji potuje in blodi po spominih in ugotavlja, da so se njegove črne napovedi uresničile: njiv ni več, reka umira, po hribu nad vasjo so na gosto zrasle hiše, tu so se naselili ljudje iz Maribora, ki hodijo v službo. Nikomur ni več mar za kmetovanje, v njegovem otroštvu in še po vojni pa so vsi hlepeli po svoji zemlji.
Slovenski gledalci so se dobro nasmejali iskrivim domislicam in situacijam v Partljičevi komediji Moj oče, socialistični kulak, v katerih se po vrnitvi domov v Pesnico znajde nekdanji Hitlerjev vojak in Stalinov vojni ujetnik. Spremembe ob uvajanju socializma na vasi globoko posegajo v življenje prebivalcev, nekatere so tudi nesmiselne, krivične, nekaj desetletij kasneje celo bizarne in smešne. Hudomušni protagonist iz komedije v romanu Pesnica zaživi v povsem drugačni upodobitvi, saj je tu prikazan kot tragični junak, ki se bojuje za boljše življenje svoje družine, doživlja tudi manjše zmage in priznanja, vendar se v dolgih letih težke bolezni pogosto sprašuje o smislu življenja, ko spoznava, kako z njim vred umira tudi stari svet.
Roman sestavljata dva dela: prvi, z naslovom Oče, je posvečen očetovim spominom, raziskovanju preteklosti in razmišljanju; drugi del, Sin, pa govori predvsem o umetniškem ustvarjanju, o pisanju komedije v časovni stiski, ko ves čas tekmuje z očetovimi metastazami.
Pisatelj v mislih spremlja nekoč ugledne, večinoma nemške družine, ki so v času cesarstva zgradile velike vile, bogatele z donosnimi posli, zlasti s sadjarstvom, a so po vojni propadle. Obuja nesrečno usodo Korenove družine, ki je med vojno izgubila očeta in tri otroke v partizanih. Preživela sta sin Lojze in hči Bojana, ki je zaradi družinskih zaslug postala v domačem kraju zelo pomembna, skrbela je za uvajanje socializma na vasi in odločala, kaj je napredno in kaj nazadnjaško. A kljub ugodnostim, ki sta jih uživala, nista bila srečna. Korenov Lojze se je dokopal celo do nacionalizirane vile nemškega bogataša, a je ni mogel vzdrževati, medtem ko je Malekov Joža komaj zmogel odkupiti predelano stanovanje v hiški, kjer bili včasih hlevi.
Iz prvoosebnega razmišljanja pisatelj prehaja v tretjeosebno zgodbo o očetovi bolezni, o njegovem težkem otroštvu, ko je ostal brez staršev, nato pa je služil za hlapca pri kmetu v Hočah, se poročil z deklo in se preselil v Pesnico, kjer je dobil službo na železnici … Sanjal je, da bi tudi on imel svojo zemljo. Res sta z ženo po vojni za tri leta dobila tri hektarje, njivo, travnik, sadovnjak in nekaj dreves v gozdu, a kmetijska politika se je kmalu spremenila in agrarnim upravičencem so odvzeli dodeljeno zemljo. Ustanavljali so kmetijske zadruge, staro drevje so izsekali in zasadili nove sorte jablan, ki pa so kmalu nehale roditi. Končno je obveljalo splošno mnenje, da se delo na zemlji ne splača.
Prav na očeta je bil pisatelj najtesneje navezan. Želi si, da bi oče dočakal uprizoritev nove komedije, čeprav se v začetku ni strinjal, da bi sin pisal o njem. Mnogokrat sta bila oče in sin na različnih bregovih, zlasti ko je bil bodoči pisatelj še dijak, poln novih revolucionarnih socialističnih idej. Komedijo je lahko pisal le ob koncih tedna, ko se je iz Ljubljane vračal domov v Maribor k ženi in odraščajoči hčeri, ki je želela postati igralka. Na drugem domu, v Pesnici pa sta na njegov obisk željno čakala bolni oče in mama. Mučijo ga dvomi, ali bo komedija uspešna in pravočasna, da si jo bo ogledal tudi oče. Krstna predstava je uspela: »Vsi čutijo, da je bil lep večer, Tine pa si misli, da je imel vseeno prav, ko si je vbil v glavo, da je njegova dolžnost napisati to igro o ateju, ki se je, hvala bogu, posrečila.«
Pisatelj se ob snovanju romana o Pesnici, ki živi le še v njegovih spominih, sprašuje, kaj naj bi še zajel v svoje delo. Obuja vse več zgodb o nekoč pomembnih Pesničanih, zlasti o družini Adolfa Harza, ki je spretno goljufal državo in se kasneje preselil v Nemčijo. Pisatelja se je tragična zgodba Harčeve pastorke tudi čustveno dotaknila. V romanu je kar nekaj vložnih zgodb o nekdanjih družinah, vendar ni mogel celovito zajeti vsega, kar mu pomeni Pesnica. Njegova razmišljanja o spremembah prevevata skoraj lirična čustvenost in nostalgično sprejemanje minevanja, kakršna v prejšnjih Partljičevih delih le redko zasledimo.
»Nekje se iz papirjev sliši skoraj neslišen glas, vendar tak, da ga sliši samo on. ‘Pojdi že iskat tisto svojo Pesnico, pojdi! Vse, kar si in kar imaš, je od tam … Tvoje Pesnice ni več, nekje pa plava njena duša, veš.’«
Avtorica spremne besede Ignacija J. Fridl pisateljevi misli, da ima vsak svojo Pesnico, v poglobljeni literarni analizi dodaja: »Nima pa vsaka Pesnica svojega pisatelja, da bi ji postavil tak spomenik, kot ji ga s svojim literarnim ustvarjanjem kleše Tone Partljič.«
Pesnica ni le literariziran avtobiografski roman o obeh literarnih junakih, očetu in sinu, je tudi izjemna kronika skoraj stoletnega življenjskega utripa v zaselku blizu avstrijske meje in zapis zgodovinskih sprememb, ki sta jih prinesla vojna in življenje v novi državi do našega časa, ko ob postopnem odmiranju starega sveta razpadajo nekdanje vrednote.
Avtorica recenzije: Marica Škorjanec
Bereta Lidija Hartman in Jure Franko.
Ljubljana : Beletrina, 2019
Pisatelj Tone Partljič se v romanu Pesnica vrača v deželo spominov na otroška leta, v kraje »treh Pesnic«: reke, ki izvira v Avstriji in se je nekoč brezbrižno razlivala in zavijala po dolini, mimo prvega zaselka z enakim imenom, in železniške postaje, kjer je pisateljev oče delal kot kretničar. V duši Pesnice išče svoje otroštvo, mlada leta, družino, zlasti mamo in ateja … Načrt za regulacijo neugnane rečice so sprejele že avstrijske oblasti konec 19. stoletja, uresničen pa je bil šele po drugi svetovni vojni, ko je takratna ljudska oblast s prostovoljnimi delovnimi brigadami izvedla melioracije in obsežna regulacijska dela. S tem so namesto močvirnih tal pridobili zemljo, kjer naj bi se po vsej dolini širila pšenična polja. Ob končanih delih pisatelj vključi v praznično dogajanje očetove pomisleke, češ: »Uničili bodo Pesnico, ne bo več rib, ker ne bo tolmunov.«
Prvi del romana Pesnica prehaja v spominsko pripoved in razmišljanja bolnega ateja, ki trideset let po regulaciji potuje in blodi po spominih in ugotavlja, da so se njegove črne napovedi uresničile: njiv ni več, reka umira, po hribu nad vasjo so na gosto zrasle hiše, tu so se naselili ljudje iz Maribora, ki hodijo v službo. Nikomur ni več mar za kmetovanje, v njegovem otroštvu in še po vojni pa so vsi hlepeli po svoji zemlji.
Slovenski gledalci so se dobro nasmejali iskrivim domislicam in situacijam v Partljičevi komediji Moj oče, socialistični kulak, v katerih se po vrnitvi domov v Pesnico znajde nekdanji Hitlerjev vojak in Stalinov vojni ujetnik. Spremembe ob uvajanju socializma na vasi globoko posegajo v življenje prebivalcev, nekatere so tudi nesmiselne, krivične, nekaj desetletij kasneje celo bizarne in smešne. Hudomušni protagonist iz komedije v romanu Pesnica zaživi v povsem drugačni upodobitvi, saj je tu prikazan kot tragični junak, ki se bojuje za boljše življenje svoje družine, doživlja tudi manjše zmage in priznanja, vendar se v dolgih letih težke bolezni pogosto sprašuje o smislu življenja, ko spoznava, kako z njim vred umira tudi stari svet.
Roman sestavljata dva dela: prvi, z naslovom Oče, je posvečen očetovim spominom, raziskovanju preteklosti in razmišljanju; drugi del, Sin, pa govori predvsem o umetniškem ustvarjanju, o pisanju komedije v časovni stiski, ko ves čas tekmuje z očetovimi metastazami.
Pisatelj v mislih spremlja nekoč ugledne, večinoma nemške družine, ki so v času cesarstva zgradile velike vile, bogatele z donosnimi posli, zlasti s sadjarstvom, a so po vojni propadle. Obuja nesrečno usodo Korenove družine, ki je med vojno izgubila očeta in tri otroke v partizanih. Preživela sta sin Lojze in hči Bojana, ki je zaradi družinskih zaslug postala v domačem kraju zelo pomembna, skrbela je za uvajanje socializma na vasi in odločala, kaj je napredno in kaj nazadnjaško. A kljub ugodnostim, ki sta jih uživala, nista bila srečna. Korenov Lojze se je dokopal celo do nacionalizirane vile nemškega bogataša, a je ni mogel vzdrževati, medtem ko je Malekov Joža komaj zmogel odkupiti predelano stanovanje v hiški, kjer bili včasih hlevi.
Iz prvoosebnega razmišljanja pisatelj prehaja v tretjeosebno zgodbo o očetovi bolezni, o njegovem težkem otroštvu, ko je ostal brez staršev, nato pa je služil za hlapca pri kmetu v Hočah, se poročil z deklo in se preselil v Pesnico, kjer je dobil službo na železnici … Sanjal je, da bi tudi on imel svojo zemljo. Res sta z ženo po vojni za tri leta dobila tri hektarje, njivo, travnik, sadovnjak in nekaj dreves v gozdu, a kmetijska politika se je kmalu spremenila in agrarnim upravičencem so odvzeli dodeljeno zemljo. Ustanavljali so kmetijske zadruge, staro drevje so izsekali in zasadili nove sorte jablan, ki pa so kmalu nehale roditi. Končno je obveljalo splošno mnenje, da se delo na zemlji ne splača.
Prav na očeta je bil pisatelj najtesneje navezan. Želi si, da bi oče dočakal uprizoritev nove komedije, čeprav se v začetku ni strinjal, da bi sin pisal o njem. Mnogokrat sta bila oče in sin na različnih bregovih, zlasti ko je bil bodoči pisatelj še dijak, poln novih revolucionarnih socialističnih idej. Komedijo je lahko pisal le ob koncih tedna, ko se je iz Ljubljane vračal domov v Maribor k ženi in odraščajoči hčeri, ki je želela postati igralka. Na drugem domu, v Pesnici pa sta na njegov obisk željno čakala bolni oče in mama. Mučijo ga dvomi, ali bo komedija uspešna in pravočasna, da si jo bo ogledal tudi oče. Krstna predstava je uspela: »Vsi čutijo, da je bil lep večer, Tine pa si misli, da je imel vseeno prav, ko si je vbil v glavo, da je njegova dolžnost napisati to igro o ateju, ki se je, hvala bogu, posrečila.«
Pisatelj se ob snovanju romana o Pesnici, ki živi le še v njegovih spominih, sprašuje, kaj naj bi še zajel v svoje delo. Obuja vse več zgodb o nekoč pomembnih Pesničanih, zlasti o družini Adolfa Harza, ki je spretno goljufal državo in se kasneje preselil v Nemčijo. Pisatelja se je tragična zgodba Harčeve pastorke tudi čustveno dotaknila. V romanu je kar nekaj vložnih zgodb o nekdanjih družinah, vendar ni mogel celovito zajeti vsega, kar mu pomeni Pesnica. Njegova razmišljanja o spremembah prevevata skoraj lirična čustvenost in nostalgično sprejemanje minevanja, kakršna v prejšnjih Partljičevih delih le redko zasledimo.
»Nekje se iz papirjev sliši skoraj neslišen glas, vendar tak, da ga sliši samo on. ‘Pojdi že iskat tisto svojo Pesnico, pojdi! Vse, kar si in kar imaš, je od tam … Tvoje Pesnice ni več, nekje pa plava njena duša, veš.’«
Avtorica spremne besede Ignacija J. Fridl pisateljevi misli, da ima vsak svojo Pesnico, v poglobljeni literarni analizi dodaja: »Nima pa vsaka Pesnica svojega pisatelja, da bi ji postavil tak spomenik, kot ji ga s svojim literarnim ustvarjanjem kleše Tone Partljič.«
Pesnica ni le literariziran avtobiografski roman o obeh literarnih junakih, očetu in sinu, je tudi izjemna kronika skoraj stoletnega življenjskega utripa v zaselku blizu avstrijske meje in zapis zgodovinskih sprememb, ki sta jih prinesla vojna in življenje v novi državi do našega časa, ko ob postopnem odmiranju starega sveta razpadajo nekdanje vrednote.
Avtorica recenzije: Ana Hancock Bralca: Eva Longyka Marušič, Bernard Stramič
Avtorica recenzije: Miša Gams Bralca: Bernard Stramič in Eva Longyka Marušič
Avtorica recenzije: Katja Šifkovič Bralka: Eva Longyka Marušič
Gaspar Noé je eden pomembnejših sodobnih filmskih avtorjev, a njegov opus ni za vsak okus. Režiser namreč v večini filmov aktivno poskuša vzbuditi v gledalcu občutek nelagodja in ga nato stopnjevati prek vsake razumne meje. V njegovih filmih srečamo zanikrne, zle, nizkotne in ozkosrčne like, ki jih po navadi ne doleti katarzična kazen, ob tem pa premišljena raba vizualnih elementov le še potencira gledalčevo občutje ob prikazu te pokvarjenosti. Lux Aterna ni nobena izjema, a je z 51 minutami med bolj dostopnimi avtorjevimi deli. To pa vseeno pomeni, da bo gledalec iz kinodvorane izstopil pretresen in mežikajoč, saj bo po stroboskopskem finalu potreboval nekaj časa, da se privadi na umirjeno osvetlitev preddverja. Film je premišljeno dodelan, pa čeprav je kakšna tretjina dogajanja na videz popolni kaos. Ta izpiljenost je še posebej presenetljiva, saj je bil film posnet v zgolj petih dneh in to kot oglasni spot za modno znamko Yves Saint Laurent, česar ob ogledu pravzaprav ni mogoče zaznati, razen najbrž po oblačilih in modnih dodatkih na igralcih. A vsebina je vsekakor na prvem mestu. Film se začne s citatom Dostojevskega, pozneje dogajanje prekinejo napisi s citati slovitih filmskih režiserjev. Vsi se osredotočajo na to, da izvedba umetniške vizije in njen učinek presegata počutje in celo dobrobit vključenih v umetniško delo. To je tudi fokus same zgodbe, ki se sicer začne na povsem drugem bregu. Najprej spremljamo igralki Béatrice Dalle in Charlotte Gainsbourg v pripravah na snemanje scene sežiganja čarovnic. Ženski sta prijateljici in izmenjujeta izkušnje ter komentirata pogosto nelagodnost, ki sta jo v svojih karierah začutili na snemanjih, predvsem zaradi neželene pozornosti soigralcev in članov ekipe. Béatrice, ki bo tokrat prevzela režijo, sicer zaključi, da je umetniški izdelek pomembnejši od tega, a obljubi Charlotte, da bo poskrbela za varnost in dobro počutje. Kar sledi je popolno nasprotje tega, s postopnim stopnjevanjem neljubih dogodkov, ki vodijo produkcijo v vse večji kaos, Gainsbourg pa se ob tem spopada še z zasebno krizo, ki je ne zmore rešiti na daljavo. Pri tem je dogajanje posneto z dvema kamerama, predstavljeno na deljenem zaslonu, kar v prvih kadrih poudarja skupnost obeh žensk, nato pa dodatno spodbuja kakofonijo podob in zvokov, dokler na koncu ne dobimo stroboskopije in kričanja ter pristno panično kričečega izraza pogube na čarovnicah. Režiser s tem doseže svoj cilj travmatiziranja gledalca in hkrati nepričakovano poda komentar zgodovinske nepripravljenosti francoske kinematografije, da bi sledila smernicam gibanja Jaz tudi.
Dobrih enajst let je, kar je Thor prvikrat treščil iz marvelovega vesolja na svetovna filmska platna in takoj postal eden od treh najbolj priljubljenih superjunakov iz skupine Maščevalcev, tesno ob Iron Manu in Stotniku Amerika, seveda. Živahen, gobčen, duhovit, premeten, močan, tudi prevzeten, a hkrati pravičen in v vseh pogledih preprosto božanski nordijski bog, je v režiji Kennetha Branagha in fizični podobi Chrisa Hemswortha osvojil vse, kar se je osvojiti dalo, in svojega položaja v številnih filmih, ki so sledili prvencu, kljub različnim režijskim taktirkam nikoli ni izgubil. Thor je tako že več kot desetletje na samem vrhu superjunaške priljubljenosti in bo tam najbrž ostal še nekaj časa – čeprav je najnovejši spektakel, ki je prav te dni prišel v naše kinematografe, kljub preverjeni ustvarjalni ekipi precejšnje razočaranje. Če so kritiki in gledalci pri prejšnjem celovečernem filmu, posvečenem bogu groma Thor: Ragnarok iz leta 2017 hvalili izjemen humor, živopisnost in predvsem občutek spontanosti, ki jih je v akcijski film vnesel novozelandski režiser, igralec in komik Taika Waititi, je prav to tisto, česar tokratno nadaljevanje ne premore. Namesto duhovite in nenarejene spontanosti, je zgodba filma Thor: Ljubezen in grom ves čas nekako v krču, dogajanje ne steče, dovtipi pa le redko izvabijo nekaj pridušenega smeha gledalcev v dvorani. Tudi tako imenovane kemije, energije, ki je pred dobrim desetletjem kar bliskala med Hemsworthom in Natalie Portman, je ostalo le še za par šibkih strel in le res dobra upodobitev Christiana Balea, kot tokratnega negativca Gorra, klavca bogov, ponuja nekaj gledalskih užitkov. Še številni stranski liki, ki jim je režiser – s svojim vred – očitno naklonil veliko, pravzaprav kar preveč pozornosti, zbujajo občutek prisilnega duhovičenja in nepotrebne izumetničenosti. O navihani živahnosti, s katero so v Ragnaroku razbijali tako akcijske kot čustvene prizore ter tako preprečili zdrs v dolgočasje ali patetičnost, tokrat ni ne duha ne sluha in film, ki sicer traja le slabi dve uri, se žal zdi veliko daljši. Thor je s filmom Ljubezen in grom postal prvi Maščevalec, ki ima štiri samostojne celovečerne filme, a zdi se, da bi bilo boljše, če v bodoče ostane tesneje v družbi s svojimi superujnaškimi prijatelji, saj njegov grom v solističnih akcijah očitno izgublja svojo moč.
Kaj nam izjava, da je Elvis Presley osrednja popkulturna ikona 20. stoletja, danes sploh pove? Oziroma, nam lahko pove kaj novega? Avstralski režiser Baz Luhrmann, ki je s svojim razkošno dinamičnim vizualnim pristopom prinesel novo življenje v zaprašen žanr mjuzikla, se je s skoraj triurnim biografskim filmom, naslovljenim preprosto Elvis, lotil zahtevne naloge. Elvis Aaron Presley namreč ni bil samo preprost fant z revnega juga ZDA, ki mu je uspelo v glasbenem svetu, postal je tudi največji zvezdnik v smislu svoje lastne, tržno zelo natančno in zelo uspešno dirigirane blagovne znamke ter »influencer« par excellence, za kar je skrbel njegov vampirski impresarij oziroma zlovešč menedžer »Polkovnik« Tom Parker, jungovska Elvisova senca. Biografski film uokvirja Parkerjeva retrospektivna pripoved, in njun zapleten, vseživljenjski odnos je tudi jedro filma, ki je sestavljen iz različnih dvojnosti oziroma sopostavitev nasprotij. Po eni strani ohranja precej spoštljiv odnos do Elvisa in njegovih bližnjih, po drugi nas skozi žanr glasbenega filma in prijetnih rokenrol nastopov sooča s številnimi patologijami, od skrajnega nelagodja, ki ga zbuja že sam lik Toma Parkerja v sijajnem utelešenju Toma Hanksa, do vrste nerazrešenih odnosov znotraj Elvisove osnovne družine. Verjetno najboljši pa je film v tem, da zariše skozi oseben prikaz vzponov in padcev širšo sliko kulturnega in družbenega miljeja Amerike v drugi polovici 20. stoletja ter njenih številnih nevralgičnih točk, od problema rasne segregacije do prikaza kapitala kot neusmiljenega gonila glasbenega razvoja ter industrije zabavljaštva. Režiser Baz Luhrmann vzame zelo resno imperativ, da je treba pripovedovati vizualno in si da duška z uporabo vseh mogočih slikovnih in montažnih trikov, tako da se gledalčeva retina ne spočije niti v pripovedno upočasnjenih pasusih filma. Vse skupaj je pravzaprav nabuhel eksces, kakršno je bilo tudi Elvisovo pozno obdobje nastopanja v Las Vegasu, pri čemer za ustrezno igralsko prezenco vendarle poskrbi Austin Butler v naslovni vlogi. Film ni pretirano subtilen v podajanju informacij ali pravzaprav v čemerkoli, je pa zanimiv kot prikaz zgodovine rokenrola in njegovih dvojnih korenin v cerkvenem gospelu revnih temnopoltih z ameriškega juga ter v bolj posvetnih melodijah ritma & bluesa, kar je preko country glasbe sčasoma prišlo v glavni popkulturni tok, ki je spodbudil tudi socialno revolucijo. V te prizore je Luhrmann spretno uvedel potujitveni učinek, saj na ulice glasbenega vrveža Memphisa v zgodnjih 50. letih vdira sodoben, družbenokritičen hiphop. Skratka, izredno ambiciozen film, ki pa mu ob vsej bombastičnosti uspe najti neko notranje ravnovesje. Morda tudi na račun tega, da je v celoti zaznati grško tragedijo: značaji vseh vpletenih jih vodijo v propad, in protagonist, ki je milijonom prinašal občutek ali pa vsaj iluzijo sreče, sam te nikakor ni našel …
Avtorica recenzije: Marija Švajncer Bralca: Eva Longyka Marušič in Bernard Stramič
Avtorica recenzije: Miša Gams Bralca: Eva Longyka Marušič in Bernard Stramič
Bralca: Lidija Hartman in Ambrož Kvartič »Pomenek s tišino omogočajo nevidnosti,« preberemo v knjigi Nevidnosti, Milana Dekleve. »Pogovor z nevidnostmi poteka s pomočjo tolmačev. /…/ Lahko se pretrga /pogovor/, obvisi na strelovodu molka, / a takrat priprhutajo nevidni tolmači brez jezikov, / ki znajo povedati veliko, / čeprav jih sprva ne razumemo,« preberemo na 27. strani. Knjiga bralca povabi že z naslovom, s tem, da nevidnostim, ki jih pesnik postavi v naslov, pritrdi in jim priznava obstoj. Kar ni vidno, je običajno najmočnejše gonilo vitalnosti, živega, življenja. V vsaki od 51 pesmi se pesnik Dekleva prek lirskega subjekta dotakne nevidnosti in jim da enega od mnogih, enainpetdesetih obrazov in podob. Kljub temu pa bralcu pušča občutek svobode, neujetosti, neutesnjenosti, nekalupljenosti, da bi morali to nevidnost, te nevidnosti imenovati, jim dati ime, telo, definicijo ...
Neveljaven email naslov