Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Avtorica recenzije: Marica Škorjanec
Bereta Lidija Hartman in Jure Franko.
Ljubljana : Beletrina, 2019
Pisatelj Tone Partljič se v romanu Pesnica vrača v deželo spominov na otroška leta, v kraje »treh Pesnic«: reke, ki izvira v Avstriji in se je nekoč brezbrižno razlivala in zavijala po dolini, mimo prvega zaselka z enakim imenom, in železniške postaje, kjer je pisateljev oče delal kot kretničar. V duši Pesnice išče svoje otroštvo, mlada leta, družino, zlasti mamo in ateja … Načrt za regulacijo neugnane rečice so sprejele že avstrijske oblasti konec 19. stoletja, uresničen pa je bil šele po drugi svetovni vojni, ko je takratna ljudska oblast s prostovoljnimi delovnimi brigadami izvedla melioracije in obsežna regulacijska dela. S tem so namesto močvirnih tal pridobili zemljo, kjer naj bi se po vsej dolini širila pšenična polja. Ob končanih delih pisatelj vključi v praznično dogajanje očetove pomisleke, češ: »Uničili bodo Pesnico, ne bo več rib, ker ne bo tolmunov.«
Prvi del romana Pesnica prehaja v spominsko pripoved in razmišljanja bolnega ateja, ki trideset let po regulaciji potuje in blodi po spominih in ugotavlja, da so se njegove črne napovedi uresničile: njiv ni več, reka umira, po hribu nad vasjo so na gosto zrasle hiše, tu so se naselili ljudje iz Maribora, ki hodijo v službo. Nikomur ni več mar za kmetovanje, v njegovem otroštvu in še po vojni pa so vsi hlepeli po svoji zemlji.
Slovenski gledalci so se dobro nasmejali iskrivim domislicam in situacijam v Partljičevi komediji Moj oče, socialistični kulak, v katerih se po vrnitvi domov v Pesnico znajde nekdanji Hitlerjev vojak in Stalinov vojni ujetnik. Spremembe ob uvajanju socializma na vasi globoko posegajo v življenje prebivalcev, nekatere so tudi nesmiselne, krivične, nekaj desetletij kasneje celo bizarne in smešne. Hudomušni protagonist iz komedije v romanu Pesnica zaživi v povsem drugačni upodobitvi, saj je tu prikazan kot tragični junak, ki se bojuje za boljše življenje svoje družine, doživlja tudi manjše zmage in priznanja, vendar se v dolgih letih težke bolezni pogosto sprašuje o smislu življenja, ko spoznava, kako z njim vred umira tudi stari svet.
Roman sestavljata dva dela: prvi, z naslovom Oče, je posvečen očetovim spominom, raziskovanju preteklosti in razmišljanju; drugi del, Sin, pa govori predvsem o umetniškem ustvarjanju, o pisanju komedije v časovni stiski, ko ves čas tekmuje z očetovimi metastazami.
Pisatelj v mislih spremlja nekoč ugledne, večinoma nemške družine, ki so v času cesarstva zgradile velike vile, bogatele z donosnimi posli, zlasti s sadjarstvom, a so po vojni propadle. Obuja nesrečno usodo Korenove družine, ki je med vojno izgubila očeta in tri otroke v partizanih. Preživela sta sin Lojze in hči Bojana, ki je zaradi družinskih zaslug postala v domačem kraju zelo pomembna, skrbela je za uvajanje socializma na vasi in odločala, kaj je napredno in kaj nazadnjaško. A kljub ugodnostim, ki sta jih uživala, nista bila srečna. Korenov Lojze se je dokopal celo do nacionalizirane vile nemškega bogataša, a je ni mogel vzdrževati, medtem ko je Malekov Joža komaj zmogel odkupiti predelano stanovanje v hiški, kjer bili včasih hlevi.
Iz prvoosebnega razmišljanja pisatelj prehaja v tretjeosebno zgodbo o očetovi bolezni, o njegovem težkem otroštvu, ko je ostal brez staršev, nato pa je služil za hlapca pri kmetu v Hočah, se poročil z deklo in se preselil v Pesnico, kjer je dobil službo na železnici … Sanjal je, da bi tudi on imel svojo zemljo. Res sta z ženo po vojni za tri leta dobila tri hektarje, njivo, travnik, sadovnjak in nekaj dreves v gozdu, a kmetijska politika se je kmalu spremenila in agrarnim upravičencem so odvzeli dodeljeno zemljo. Ustanavljali so kmetijske zadruge, staro drevje so izsekali in zasadili nove sorte jablan, ki pa so kmalu nehale roditi. Končno je obveljalo splošno mnenje, da se delo na zemlji ne splača.
Prav na očeta je bil pisatelj najtesneje navezan. Želi si, da bi oče dočakal uprizoritev nove komedije, čeprav se v začetku ni strinjal, da bi sin pisal o njem. Mnogokrat sta bila oče in sin na različnih bregovih, zlasti ko je bil bodoči pisatelj še dijak, poln novih revolucionarnih socialističnih idej. Komedijo je lahko pisal le ob koncih tedna, ko se je iz Ljubljane vračal domov v Maribor k ženi in odraščajoči hčeri, ki je želela postati igralka. Na drugem domu, v Pesnici pa sta na njegov obisk željno čakala bolni oče in mama. Mučijo ga dvomi, ali bo komedija uspešna in pravočasna, da si jo bo ogledal tudi oče. Krstna predstava je uspela: »Vsi čutijo, da je bil lep večer, Tine pa si misli, da je imel vseeno prav, ko si je vbil v glavo, da je njegova dolžnost napisati to igro o ateju, ki se je, hvala bogu, posrečila.«
Pisatelj se ob snovanju romana o Pesnici, ki živi le še v njegovih spominih, sprašuje, kaj naj bi še zajel v svoje delo. Obuja vse več zgodb o nekoč pomembnih Pesničanih, zlasti o družini Adolfa Harza, ki je spretno goljufal državo in se kasneje preselil v Nemčijo. Pisatelja se je tragična zgodba Harčeve pastorke tudi čustveno dotaknila. V romanu je kar nekaj vložnih zgodb o nekdanjih družinah, vendar ni mogel celovito zajeti vsega, kar mu pomeni Pesnica. Njegova razmišljanja o spremembah prevevata skoraj lirična čustvenost in nostalgično sprejemanje minevanja, kakršna v prejšnjih Partljičevih delih le redko zasledimo.
»Nekje se iz papirjev sliši skoraj neslišen glas, vendar tak, da ga sliši samo on. ‘Pojdi že iskat tisto svojo Pesnico, pojdi! Vse, kar si in kar imaš, je od tam … Tvoje Pesnice ni več, nekje pa plava njena duša, veš.’«
Avtorica spremne besede Ignacija J. Fridl pisateljevi misli, da ima vsak svojo Pesnico, v poglobljeni literarni analizi dodaja: »Nima pa vsaka Pesnica svojega pisatelja, da bi ji postavil tak spomenik, kot ji ga s svojim literarnim ustvarjanjem kleše Tone Partljič.«
Pesnica ni le literariziran avtobiografski roman o obeh literarnih junakih, očetu in sinu, je tudi izjemna kronika skoraj stoletnega življenjskega utripa v zaselku blizu avstrijske meje in zapis zgodovinskih sprememb, ki sta jih prinesla vojna in življenje v novi državi do našega časa, ko ob postopnem odmiranju starega sveta razpadajo nekdanje vrednote.
Avtorica recenzije: Marica Škorjanec
Bereta Lidija Hartman in Jure Franko.
Ljubljana : Beletrina, 2019
Pisatelj Tone Partljič se v romanu Pesnica vrača v deželo spominov na otroška leta, v kraje »treh Pesnic«: reke, ki izvira v Avstriji in se je nekoč brezbrižno razlivala in zavijala po dolini, mimo prvega zaselka z enakim imenom, in železniške postaje, kjer je pisateljev oče delal kot kretničar. V duši Pesnice išče svoje otroštvo, mlada leta, družino, zlasti mamo in ateja … Načrt za regulacijo neugnane rečice so sprejele že avstrijske oblasti konec 19. stoletja, uresničen pa je bil šele po drugi svetovni vojni, ko je takratna ljudska oblast s prostovoljnimi delovnimi brigadami izvedla melioracije in obsežna regulacijska dela. S tem so namesto močvirnih tal pridobili zemljo, kjer naj bi se po vsej dolini širila pšenična polja. Ob končanih delih pisatelj vključi v praznično dogajanje očetove pomisleke, češ: »Uničili bodo Pesnico, ne bo več rib, ker ne bo tolmunov.«
Prvi del romana Pesnica prehaja v spominsko pripoved in razmišljanja bolnega ateja, ki trideset let po regulaciji potuje in blodi po spominih in ugotavlja, da so se njegove črne napovedi uresničile: njiv ni več, reka umira, po hribu nad vasjo so na gosto zrasle hiše, tu so se naselili ljudje iz Maribora, ki hodijo v službo. Nikomur ni več mar za kmetovanje, v njegovem otroštvu in še po vojni pa so vsi hlepeli po svoji zemlji.
Slovenski gledalci so se dobro nasmejali iskrivim domislicam in situacijam v Partljičevi komediji Moj oče, socialistični kulak, v katerih se po vrnitvi domov v Pesnico znajde nekdanji Hitlerjev vojak in Stalinov vojni ujetnik. Spremembe ob uvajanju socializma na vasi globoko posegajo v življenje prebivalcev, nekatere so tudi nesmiselne, krivične, nekaj desetletij kasneje celo bizarne in smešne. Hudomušni protagonist iz komedije v romanu Pesnica zaživi v povsem drugačni upodobitvi, saj je tu prikazan kot tragični junak, ki se bojuje za boljše življenje svoje družine, doživlja tudi manjše zmage in priznanja, vendar se v dolgih letih težke bolezni pogosto sprašuje o smislu življenja, ko spoznava, kako z njim vred umira tudi stari svet.
Roman sestavljata dva dela: prvi, z naslovom Oče, je posvečen očetovim spominom, raziskovanju preteklosti in razmišljanju; drugi del, Sin, pa govori predvsem o umetniškem ustvarjanju, o pisanju komedije v časovni stiski, ko ves čas tekmuje z očetovimi metastazami.
Pisatelj v mislih spremlja nekoč ugledne, večinoma nemške družine, ki so v času cesarstva zgradile velike vile, bogatele z donosnimi posli, zlasti s sadjarstvom, a so po vojni propadle. Obuja nesrečno usodo Korenove družine, ki je med vojno izgubila očeta in tri otroke v partizanih. Preživela sta sin Lojze in hči Bojana, ki je zaradi družinskih zaslug postala v domačem kraju zelo pomembna, skrbela je za uvajanje socializma na vasi in odločala, kaj je napredno in kaj nazadnjaško. A kljub ugodnostim, ki sta jih uživala, nista bila srečna. Korenov Lojze se je dokopal celo do nacionalizirane vile nemškega bogataša, a je ni mogel vzdrževati, medtem ko je Malekov Joža komaj zmogel odkupiti predelano stanovanje v hiški, kjer bili včasih hlevi.
Iz prvoosebnega razmišljanja pisatelj prehaja v tretjeosebno zgodbo o očetovi bolezni, o njegovem težkem otroštvu, ko je ostal brez staršev, nato pa je služil za hlapca pri kmetu v Hočah, se poročil z deklo in se preselil v Pesnico, kjer je dobil službo na železnici … Sanjal je, da bi tudi on imel svojo zemljo. Res sta z ženo po vojni za tri leta dobila tri hektarje, njivo, travnik, sadovnjak in nekaj dreves v gozdu, a kmetijska politika se je kmalu spremenila in agrarnim upravičencem so odvzeli dodeljeno zemljo. Ustanavljali so kmetijske zadruge, staro drevje so izsekali in zasadili nove sorte jablan, ki pa so kmalu nehale roditi. Končno je obveljalo splošno mnenje, da se delo na zemlji ne splača.
Prav na očeta je bil pisatelj najtesneje navezan. Želi si, da bi oče dočakal uprizoritev nove komedije, čeprav se v začetku ni strinjal, da bi sin pisal o njem. Mnogokrat sta bila oče in sin na različnih bregovih, zlasti ko je bil bodoči pisatelj še dijak, poln novih revolucionarnih socialističnih idej. Komedijo je lahko pisal le ob koncih tedna, ko se je iz Ljubljane vračal domov v Maribor k ženi in odraščajoči hčeri, ki je želela postati igralka. Na drugem domu, v Pesnici pa sta na njegov obisk željno čakala bolni oče in mama. Mučijo ga dvomi, ali bo komedija uspešna in pravočasna, da si jo bo ogledal tudi oče. Krstna predstava je uspela: »Vsi čutijo, da je bil lep večer, Tine pa si misli, da je imel vseeno prav, ko si je vbil v glavo, da je njegova dolžnost napisati to igro o ateju, ki se je, hvala bogu, posrečila.«
Pisatelj se ob snovanju romana o Pesnici, ki živi le še v njegovih spominih, sprašuje, kaj naj bi še zajel v svoje delo. Obuja vse več zgodb o nekoč pomembnih Pesničanih, zlasti o družini Adolfa Harza, ki je spretno goljufal državo in se kasneje preselil v Nemčijo. Pisatelja se je tragična zgodba Harčeve pastorke tudi čustveno dotaknila. V romanu je kar nekaj vložnih zgodb o nekdanjih družinah, vendar ni mogel celovito zajeti vsega, kar mu pomeni Pesnica. Njegova razmišljanja o spremembah prevevata skoraj lirična čustvenost in nostalgično sprejemanje minevanja, kakršna v prejšnjih Partljičevih delih le redko zasledimo.
»Nekje se iz papirjev sliši skoraj neslišen glas, vendar tak, da ga sliši samo on. ‘Pojdi že iskat tisto svojo Pesnico, pojdi! Vse, kar si in kar imaš, je od tam … Tvoje Pesnice ni več, nekje pa plava njena duša, veš.’«
Avtorica spremne besede Ignacija J. Fridl pisateljevi misli, da ima vsak svojo Pesnico, v poglobljeni literarni analizi dodaja: »Nima pa vsaka Pesnica svojega pisatelja, da bi ji postavil tak spomenik, kot ji ga s svojim literarnim ustvarjanjem kleše Tone Partljič.«
Pesnica ni le literariziran avtobiografski roman o obeh literarnih junakih, očetu in sinu, je tudi izjemna kronika skoraj stoletnega življenjskega utripa v zaselku blizu avstrijske meje in zapis zgodovinskih sprememb, ki sta jih prinesla vojna in življenje v novi državi do našega časa, ko ob postopnem odmiranju starega sveta razpadajo nekdanje vrednote.
»Film tarčo doseže, ne da bi pok strela sploh slišali in ravno zaradi svoje navidezne lahkotnosti ter preprostosti uspe gledalca mučno pretresti« - Muanis Sinanović
»Pravega odgovora nam Dragojevićeva bližnja prihodnost ne more in niti noče ponuditi. Kaj so za koga nebesa, mora pač ugotoviti vsak sam.« - Gaja Poeschl
»Skladatelj je temo filma izrazil s tangom in z njo uspešno zaobjel vso njeno kompleksnost – strast, poželenje, ljubezen, hrepenenje in brezup.« - Katja Ogrin
Po motivih Petronijevega Satirikona Premiera 27.12.2021 Igralska zasedba Daša Doberšek, Ivan Godnič, Klemen Kovačič, Janja Majzelj, Anja Novak, Ivan Peternelj, Robert Prebil, Matej Recer, Romana Šalehar, Vito Weis Režiserka Bojana Lazić Dramaturgija Slobodan Obradović Scenografija Zorana Petrov Kostumografija Maja Mirković Glasba Vladimir Pejković Koreografija Damjan Kecojević Svetovalka za jezik Mateja Dermelj Po srbskem prevodu Radmile Šalabalić prevedla Sonja Dolžan Oblikovanje svetlobe Bojana Lazić, Zorana Petrov Oblikovanje zvoka Silvo Zupančič Oblikovanje maske Nathalie Horvat Vodja predstave Liam Hlede Predstava Pojedina pri Trimalhionu, ki je premiero doživela na velikem odru Slovenskega mladinskega gledališča, na začetku sledi izvirnemu Petronijevemu besedilu, ki je nastalo v prvem stoletju našega štetja, a se kaj hitro prelomi v postdramsko komedijo. Predstavo je postavila na oder srbska režiserka Bojana Lazić, ogledala si jo je Ana Lorger – njeno besedilo bere Staša Grahek.
Avtorica recenzije: Katarina Mahnič Bereta Aleksander Golja in Lidija Hartman.
Cankarjev dom / gostovanje 18. 12. 2021 Režija: Jernej Lorenci Dramaturgija: Matic Starina Scenografija: Branko Hojnik Kostumografija: Belinda Radulović Koreografija: Gregor Luštek Skladatelj: Branko Rožman Asistenti režiserja: Aleksandar Švabić, Rajna Racz in Tim Hrvaćanin Asistentki kostumografinje: Bernarda Popelar Lesjak in Marta Žegura Prevod: Nives Košir Igrajo: Katarina Bistrović Darvaš, Dado Ćosić, Frano Mašković, Mia Melcher, Pjer Meničanin, Rakan Rushaidat, Lucija Šerbedžija, Vedran Živolić Sinoči je v Linhartovi dvorani Cankarjevega doma s predstavo Eichmann v Jeruzalemu gostovalo Zagrebško gledališče mladih. Izhodišče predstave v režiji Jerneja Lorencija je poročilo Hannah Arendt o sojenju organizatorju holokavsta Adolfu Eichmannu, ki ga uprizoritev širi s številnimi viri pričevanj in igralskimi osebnim zgodbami. Predstavo si je ogledal Rok Bozovičar. Foto: ZKM
Na Mali sceni Mestnega gledališča ljubljanskega so premierno uprizorili dramo sodobne slovenske avtorice Barbare Zemljič Olje črne kumine. Gre za povsem sveže delo, ki ga je Zemljičeva sama tudi režirala. O usklajevanju vlog avtorice in režiserke Barbara Zemljič med drugim pove, da vedno poskuša zaključiti pisanje, preden gre v fazo režije, ker ji preprosto deluje drug del možganov: ko enkrat razmišlja o slikah, ne more več razmišljati o besedah, pravi. premiera: 16. december 2021 Režiserka Barbara Zemljič Dramaturginja Ira Ratej Scenografka Urša Vidic Kostumografka Tina Bonča Avtor glasbe Miha Petric Lektorica Maja Cerar Oblikovalec svetlobe Andrej Koležnik Oblikovalec zvoka Matija Zajc Nastopajo Jure Henigman, Bernarda Oman, Karin Komljanec, Gaber K. Trseglav, Matej Zemljič k. g. Foto: Peter Giodani
Mike Bartlett: Klinc Prevajalka Tina Mahkota Režiser Peter Petkovšek Dramaturg Urban Zorko Scenografka Sara Slivnik Kostumografka Tina Bonča Avtor glasbe Peter Žargi Lektorica Živa Čebulj Oblikovalec svetlobe Andrej Hajdinjak Igrajo: John Urban Kuntarič M Aljoša Koltak Ž Maša Grošelj O Branko Završan Premiera 3. decembra 2021 NAPOVED: Tretjega decembra je bila v celjskem gledališču premiera drame sodobnega angleškega dramatika Mikea Bartletta z naslovom KLINC v gibkem prevodu Tine Mahkota. Debut na slovenskih odrih pa je doživel tudi mladi gledališki režiser Peter Petkovšek, doslej delujoč le v tujini.Ponovitev si je te dni ogledala Vilma Štritof. Foto: Jaka Babnik
Avtorica recenzije: Tonja Jelen Bereta: Eva Longyka Marušič in Matjaž Romih.
Avtorica recenzije: Marija Švajncer Bereta: Eva Longyka Marušič in Matjaž Romih.
Na velikem odru Mestnega gledališča ljubljanskega so premierno in prvič na Slovenskem uprizorili leta 2007 napisano igro nemškega dramatika Falka Richterja Izredne razmere, ki jo v gledališču napovedujejo kot distopijski triler. Delo je prevedla Anja Naglič, režiser je bil Jan Krmelj, ki je pred premiero povedal: "Ko zgodba teče, je na neki način klasična, vendar gre za klasičnost s pastjo, ki te vedno znova preseneti; besedilo je pisano na način klasičnega dialoga, vendar ni nikoli zares jasno, kaj od tega, o čemer govorimo, se je res zgodilo ali pa se res dogaja." Vtise po premieri je strnila Staša Grahek. Im Ausnahmezustand, 2007 Psihološki triler Prva slovenska uprizoritev Premiera: 11. december 2021 Prevajalka Anja Naglič Režiser in scenograf Jan Krmelj Dramaturginja Petra Pogorevc Kostumografka Špela Ema Veble Lektor Martin Vrtačnik Avtor glasbe Luka Ipavec Oblikovalec svetlobe Boštjan Kos Oblikovalec zvoka Sašo Dragaš Asistent dramaturginje Tilen Oblak (študijsko) Nastopajo Iva Krajnc Bagola, Branko Jordan, Gašper Lovrec k. g. Foto: Peter Giodani
SNG Drama Ljubljana / Mala drama Maja Končar: Zrcalce, zrcalce, požrla te bom, krstna izvedba: 10. 12. 2021 Režiser: Luka Marcen Dramaturginja: Eva Kraševec Igrata: Zvone Hribar in Maja Končar Scenograf Branko Hojnik Kostumografinja Ana Janc Avtor glasbe Martin Vogrin Lektorica Tatjana Stanič Oblikovalka svetlobe Mojca Sarjaš Asistentka scenografa Maruša Mali Gledališka pedagoginja Špela Šinigoj Svetovalka za gib Tinkara Končar Na odru Male drame SNG Drama Ljubljana je bila premiera in krstna uprizoritev igre za otroke z naslovom Zrcalce, zrcalce, požrla te bom. Avtorica besedila je Maja Končar, ki skupaj z Zvonetom Hribarjem tudi nastopa, dramaturginja je bila Eva Kraševec, režiser pa Luka Marcén, ki je poudaril, da je režija igre z otroke enaka tisti za odrasle, da pa se je ob tem mogoče prepustiti drugačnemu tipu domišljije.Na premieri je bila Tadeja Krečič:
Neveljaven email naslov