Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Zastoj kot zadnji film igralcev Petra Musevskega in Igorja Žužka ter montažerja Andrije Zafranovića deluje kot svojstven filmski hommage
Za Vinka Möderndorferja je Zastoj njegov četrti celovečerni film. Nastal je v slovenski koprodukciji s Srbijo in Severno Makedonijo, kot zadnji film igralcev Petra Musevskega in Igorja Žužka ter montažerja Andrije Zafranovića pa deluje kot svojstven filmski hommage.
Zasnova filma je poskus premoščanja razlik med bogatim slovenskim parom in priseljenskim muslimanskim parom iz delavskega razreda, ki se odvije v eni sami noči. Andrej, igra ga Uroš Fürst, sredi nevihtne noči potrka na vrata blokovskega stanovanja Mejre in Emirja, ki ju igrata Mirjam Korbar Žlajpah in Peter Musevski, a ko mu Mejra odpre, ne ve zares, kaj bi rekel. Deluje nervozen, a odločen, pa čeprav ne vemo, kaj ga je prineslo. Po mučnem vztrajanju pred vrati stanovanja se naposled izrišejo indici tistega, kar Andrej hoče: v nesreči sina Mejre in Emirja išče rešitev za svojo hudo bolno hčer.
Začetno stopnjevanje napetosti z Andrejevim omahovanjem in Mejrino zmedenostjo ter strahom pred nenavadnim vsiljivcem privede do razkritja, ki para potisne na rob čustvenih in moralnih skrajnosti. Ostra črno-bela paleta filma, turobnost nevihte, ki vso noč besni zunaj, ter omejitev dogajanja na eno samo stanovanje, znotraj katerega je direktor fotografije Mitja Ličen opravil izvrstno delo, dodajo k tesnobnim občutkom nemoči enega in drugega para. To vzdušje premišljeno prekinjajo nenadni pogledi v preteklost, ki so posneti lahkotnejše, zunaj, na prostem, z manj nasičenimi kontrasti in delujejo kot nekakšno spominjanje brezskrbnosti v situaciji, ko se zdi, da se obema paroma sesuva svet.
Če gre pri filmu predvsem za premagovanje razlik med paroma, ki predstavljata skrajnosti današnje družbe, v kateri se predvsem ekonomske razlike strahovito povečujejo, pa se vseeno zdi, da liki v želji, da bi naselili to metaforo, vse preveč poosebljajo že videne stereotipe. Medtem ko Andrej ves čas govori o denarju, lastnini in pretenciozno izreka, da ljubi svojo hčer in ženo, čeprav je do nje v filmu žaljiv in jo celo vulgarno ponudi Emirju, kot da je kakšna stvar, Emir obsesivno in ponosno ponavlja, da bo njegov sin zdravnik, Mejra pa govoriči o kavi. Klišeji na ravni dialoga in v zasnovi karakterjev tako žal ne nudijo nians, prek katerih bi jih lahko videli zares krvave pod kožo, predvsem pa onkraj vsega tistega, kar jih domnevno determinira.
Zastoj kot zadnji film igralcev Petra Musevskega in Igorja Žužka ter montažerja Andrije Zafranovića deluje kot svojstven filmski hommage
Za Vinka Möderndorferja je Zastoj njegov četrti celovečerni film. Nastal je v slovenski koprodukciji s Srbijo in Severno Makedonijo, kot zadnji film igralcev Petra Musevskega in Igorja Žužka ter montažerja Andrije Zafranovića pa deluje kot svojstven filmski hommage.
Zasnova filma je poskus premoščanja razlik med bogatim slovenskim parom in priseljenskim muslimanskim parom iz delavskega razreda, ki se odvije v eni sami noči. Andrej, igra ga Uroš Fürst, sredi nevihtne noči potrka na vrata blokovskega stanovanja Mejre in Emirja, ki ju igrata Mirjam Korbar Žlajpah in Peter Musevski, a ko mu Mejra odpre, ne ve zares, kaj bi rekel. Deluje nervozen, a odločen, pa čeprav ne vemo, kaj ga je prineslo. Po mučnem vztrajanju pred vrati stanovanja se naposled izrišejo indici tistega, kar Andrej hoče: v nesreči sina Mejre in Emirja išče rešitev za svojo hudo bolno hčer.
Začetno stopnjevanje napetosti z Andrejevim omahovanjem in Mejrino zmedenostjo ter strahom pred nenavadnim vsiljivcem privede do razkritja, ki para potisne na rob čustvenih in moralnih skrajnosti. Ostra črno-bela paleta filma, turobnost nevihte, ki vso noč besni zunaj, ter omejitev dogajanja na eno samo stanovanje, znotraj katerega je direktor fotografije Mitja Ličen opravil izvrstno delo, dodajo k tesnobnim občutkom nemoči enega in drugega para. To vzdušje premišljeno prekinjajo nenadni pogledi v preteklost, ki so posneti lahkotnejše, zunaj, na prostem, z manj nasičenimi kontrasti in delujejo kot nekakšno spominjanje brezskrbnosti v situaciji, ko se zdi, da se obema paroma sesuva svet.
Če gre pri filmu predvsem za premagovanje razlik med paroma, ki predstavljata skrajnosti današnje družbe, v kateri se predvsem ekonomske razlike strahovito povečujejo, pa se vseeno zdi, da liki v želji, da bi naselili to metaforo, vse preveč poosebljajo že videne stereotipe. Medtem ko Andrej ves čas govori o denarju, lastnini in pretenciozno izreka, da ljubi svojo hčer in ženo, čeprav je do nje v filmu žaljiv in jo celo vulgarno ponudi Emirju, kot da je kakšna stvar, Emir obsesivno in ponosno ponavlja, da bo njegov sin zdravnik, Mejra pa govoriči o kavi. Klišeji na ravni dialoga in v zasnovi karakterjev tako žal ne nudijo nians, prek katerih bi jih lahko videli zares krvave pod kožo, predvsem pa onkraj vsega tistega, kar jih domnevno determinira.
Avtorica recenzije: Nada Breznik Bereta Eva Longyka Marušič in Jure Franko.
Avtorica recenzije: Miša Gams Bereta: Jure Franko, Lidija Hartman
Avtorica recenzije: Ana Lorger Bere Lidija Hartman.
Predmetno-glasbeni kabaret, narejen po motivih Stanovitnega kositrnega vojaka Hansa Christiana Andersena in v režiji Matije Solceta.
V Mestnem gledališču ljubljanskem so koronsko obdobje poskušali prebroditi tudi s solističnimi, avtorskimi projekti igralcev tamkajšnjega ansambla. Tako je nastala tudi predstava Smrtno resno, ki jo je po besedilu švedskega pesnika, pisatelja, scenarista in dramatika Niklasa Radströma uprizoril igralec Boris Ostan. Ogled predstave je gledalcem ponudil uro in pol slavljenja življenja s perspektive minljivosti oziroma končnosti. Predstavo si je ogledala Petra Tanko. na fotografiji: Boris Ostan v predstavi Smrtno resno, foto: Anka Simončič
Po mladinskem romanu Skrivno društvo KRVZ Simone Semenič in v njeni odrski priredbi, so v Lutkovnem gledališču Ljubljana uprizorili predstavo z enakim naslovom, ki jo je režiral Mare Bulc. Napeta detektivka je z izvirnimi uprizoritvenimi poudarki navdušila občinstvo vseh generacij. Predstavo si je ogledala tudi Petra Tanko. foto: Jaka Varmuž, www.lgl.si
Neveljaven email naslov