Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Tri kratka besedila velikega fizika, ki se je v času vzpona ameriške hladnovojne retorike odločno zavzel za svobodno razpravo o različnih družbenih ureditvah
Načini, kako organiziramo svoje družbe in gospodarstva, se skozi čas seveda preoblikujejo in povsem naravno je, da se ljudje, vsaj odkar smo nekoliko bolj množično vključeni v širše politično dogajanje, sprašujemo o tem, v kakšnih družbah bi želeli živeti in kako je trenutne družbene ureditve mogoče izboljšati. In vendar se kljub temu vedno znova dogaja, da že vzpostavljeni ekonomski in politični sistemi sami sebe predstavljajo kot nespremenljive, v nekaterih zgodovinskih trenutkih pa celo izrazito zatirajo kakršen koli razmislek o alternativnih družbenih ureditvah. Eno takih obdobij je bila gotovo hladna vojna, v kateri so tudi na Zahodu, posebej v Združenih državah, zaradi domnevno komunističnih nazorov odpustili celo množico profesorjev, ekonomistov in javnih intelektualcev, med njimi tudi mnoge, ki so bili vse prej kot radikalni levičarji in so še nekaj let pred tem v administraciji vse do danes najbolj priljubljenega ameriškega predsednika Franklina Roosevelta v resnici pomagali postaviti na noge gospodarstvo Združenih držav po veliki depresiji v tridesetih letih 20. stoletja. No, prav to ne preveč bleščeče obdobje ameriške zgodovine odseva iz nekaj kratkih esejev Alberta Einsteina, ki so jih kot pamflet pod naslovom Za socializem in svobodo mišljenja v prevodu Tadeja Turnška nedavno izdali pri založbi ZRC Sazu in v katerih se veliki fizik odločno postavi v bran pravici do svobode govora, vključno s pravico do razpravljanja o socializmu kot v tistem času najpomembnejši in najbolj preganjani ideji o drugačni družbeni ureditvi. O izbranih besedilih in nekaterih vprašanjih, ki jih odpirajo, smo se za tokratno Sobotno branje pogovarjali z enim od urednikov pamfleta, sociologom in publicistom dr. Tomažem Mastnakom, ki je izdaji pripisal tudi spremno besedo.
817 epizod
Oddaja je namenjena pogovoru z enim, po navadi pa z dvema sogovornikoma, in sicer o temi, ki je tako ali drugače povezana z literaturo. Največkrat je izhodišče pogovora konkretna knjiga - leposlovna, poljudno-znanstvena ali strokovna - ob kateri nato obravnavamo širšo temo ali problematiko. Ker skuša oddaja slediti sočasnemu dogajanju na literarnem prizorišču, so njeni gostje pogosto tudi aktualni nagrajenci. Takrat sta v njenem središču konkretni avtor in njegov ustvarjalni opus. Oddaja Sobotno branje govori o knjigah na drugačen način. Kakšen? Poslušajte jo.
Tri kratka besedila velikega fizika, ki se je v času vzpona ameriške hladnovojne retorike odločno zavzel za svobodno razpravo o različnih družbenih ureditvah
Načini, kako organiziramo svoje družbe in gospodarstva, se skozi čas seveda preoblikujejo in povsem naravno je, da se ljudje, vsaj odkar smo nekoliko bolj množično vključeni v širše politično dogajanje, sprašujemo o tem, v kakšnih družbah bi želeli živeti in kako je trenutne družbene ureditve mogoče izboljšati. In vendar se kljub temu vedno znova dogaja, da že vzpostavljeni ekonomski in politični sistemi sami sebe predstavljajo kot nespremenljive, v nekaterih zgodovinskih trenutkih pa celo izrazito zatirajo kakršen koli razmislek o alternativnih družbenih ureditvah. Eno takih obdobij je bila gotovo hladna vojna, v kateri so tudi na Zahodu, posebej v Združenih državah, zaradi domnevno komunističnih nazorov odpustili celo množico profesorjev, ekonomistov in javnih intelektualcev, med njimi tudi mnoge, ki so bili vse prej kot radikalni levičarji in so še nekaj let pred tem v administraciji vse do danes najbolj priljubljenega ameriškega predsednika Franklina Roosevelta v resnici pomagali postaviti na noge gospodarstvo Združenih držav po veliki depresiji v tridesetih letih 20. stoletja. No, prav to ne preveč bleščeče obdobje ameriške zgodovine odseva iz nekaj kratkih esejev Alberta Einsteina, ki so jih kot pamflet pod naslovom Za socializem in svobodo mišljenja v prevodu Tadeja Turnška nedavno izdali pri založbi ZRC Sazu in v katerih se veliki fizik odločno postavi v bran pravici do svobode govora, vključno s pravico do razpravljanja o socializmu kot v tistem času najpomembnejši in najbolj preganjani ideji o drugačni družbeni ureditvi. O izbranih besedilih in nekaterih vprašanjih, ki jih odpirajo, smo se za tokratno Sobotno branje pogovarjali z enim od urednikov pamfleta, sociologom in publicistom dr. Tomažem Mastnakom, ki je izdaji pripisal tudi spremno besedo.
»Molk je zapoved, ki jo skozi stoletja ponavljajo religije, politični sistemi in priročniki za oliko. Molčanje žensk v cerkvi in v templju, še bolj v sinagogi ali v mošeji, kamor niti ne morejo med uro molitve. Molk na političnih zborovanjih polnih moške zgovornosti. Molk v javnem prostoru (…), molčanje celo v zasebnosti, četudi gre za salon XIX. stoletja, kjer je potihnila bolj egalitarna konverzacija razsvetljenske elite. »Bodi lepa in molči«, so svetovali dekletom pred poroko, da ne bi govorile neumnosti ali storile kaj neprimernega.« So, smo danes ženske bolj hrupne, dovolj glasne? To je veliko odprto vprašanje, skozi katerega Michelle Perrot, zaslužna profesorica sodobne zgodovine na Univerzi Pariz VII-Denis-Diderot, tenkočutno in z veliko mero analitične empatije izrisuje usode žensk 19. in zgodnjega 20. stoletja. O knjigi Ženske ali molčanja zgodovine, smo se pogovarjali s prevajalko dr. Tajo Kramberger.
Sredi maja se je v Ljubljani mudil eden najpomembnejših svetovnih sociologov in filozofov Zygmunt Bauman. Devetdesetletni Poljak je še vedno, kot že zadnjih petdeset let, izredno ploden avtor in pronicljiv mislec, njegov obisk pa je iz tiskarne pospremil slovenski prevod enega njegovih ključnih del, Postmoderno etiko, ki jo je izdala Znanstvena založba Filozofske fakultete. Zakaj je to delo danes aktualno prav tako kot ob svojem izidu pred skoraj četrt stoletja, če ne celo bolj, smo preverili v oddaji Sobotno branje. Foto: Nina Slaček
Vas mika, da bi vse poslali k vragu, da bi obrnili hrbet donkihotskim bojem z birokratskimi mlini na veter, da bi se odrekli slepemu pehanju za dobičkom in utesnjujočim normam spodobnega meščanskega življenja? Si želite, da bi vaše življenje postalo čistejše, preprostejše in bolj stvarno? Bi bili radi v tesnem stiku z naravo, odvisni samo od dela svojih rok in lastne iznajdljivosti? Verjamete, da bi se mogli, daleč stran od hrupa družbe in trušča industrijske civilizacije, bolje spoznati, globlje razumeti? – Če gojite take želje in predstave, tedaj ste duhovni dedič ameriškega pisatelja, pesnika, filozofa, naravoslovca in političnega aktivista, Henryja Davida Thoreauja, ki je v drugi polovici štiridesetih let 19. stoletja dve leti in dva meseca preživel v samoti skromne koče ob jezeru Walden sredi gozdov Massachusettsa. O tej svoji izkušnji je nekaj let pozneje spisal spomine, Walden (življenje v gozdu), ki jih je čas povzdignil v eno najpomembnejših del ameriške književnosti. Zakaj je to delo tudi 152 let po nastanku še vedno vredno natančnega in pozornega branja, smo v tokratnem Sobotnem branju preverjali v pogovoru z Mojco Dobnikar, ki je Thoreaujeve spomine na življenje v gozdu prevedla v slovenščino. Oddajo je pripravil Goran Dekleva. foto: Goran Dekleva
Pesnik Jure Jakob v eseju Drevesa – najdemo ga v njegovem najnovejšem delu, naslovljenem Hiše in drugi prosti spisi – med drugim piše tudi o knjigi Drevesne vrste na Slovenskem. O njej na nekem mestu pripomni tole: »Tiste vrste knjiga je, ob kakršnih se zdi svet urejen, obenem pa še vedno dovolj skrivnosten. O tem, kako je vse povezano v celoto, govori tako, da se skrbno posveti vsaki posamezni stvari posebej.« No, prav te besede bi bržčas lahko uporabili, ko bi hoteli govoriti tudi o Hišah in drugih prostih spisih. Avtor namreč piše počasi in pretehtano, z mehko melanholijo in izostrenim občutkom za detajl, vseskozi, se zdi, ga zanima predvsem svet, ki ga obdaja. Ko pa bralci knjigo Jakobovih esejev enkrat odložimo, imamo vendarle občutek, da smo prebrali neko osebno izpoved, ki je tako iskrena in gre tako globoko, da jo, paradoksalno, navsezadnje lahko vzamemo za svojo; da je odnos do sveta in samega sebe, ki je v Hišah in drugih prostih spisih ubeseden, na nek skrivnosten način pravzaprav naš lasten. Kako je Juretu Jakobu to uspelo, smo v pogovoru z avtorjem preverjali v tokratnem Sobotnem branju. Oddajo je pripravil Goran Dekleva. foto: Goran Dekleva
Nekaj let po tistem, ko je sir Isaac Newton v Matematičnih načelih naravoslovja, svojem osrednjem delu, formuliral zakone gibanja in postavil splošno teorijo gravitacije – spoznanja, torej, na katerih temelji znanost že več kot tri stoletja –, ga je popadel močan dvom, ali je s pomočjo znanstvene misli sploh mogoče razložiti svet. Te svoje strahove je v pismu zaupal britanskemu filozofu Johnu Locku. In prav to pismo zdaj ne da miru osrednjemu, neimenovanemu junaku Newtonovega pisma, romana, pod katerega se podpisuje sodobni irski pisatelj John Banvill. Pripovedovalec romana, ki je pred nedavnim izšel pri založbi Modrijan, skuša napisati biografijo velikega angleškega fizika, a mu delo nekako ne steče od rok. Vedno bolj ga namreč obremenjuje Newtonov dvom, ki ga prevaja v svoj lasten dvom – se je mogoče s pisanjem biografije približati resnici neke osebe? In ko se še izkaže, da niti ljudi v svoji neposredni bližini ne more prav dobro razumeti, se Banvillovemu juaku svet zamaje v temeljih. To dinamiko odnosov in krizo razumevanja smo podrobneje predstavili v tokratnem Sobotnem branju, v katerem smo pred mikrofonom gostili prevajalca Newtonovega pisma, Jureta Potokarja. Oddajo je pripravil Goran Dekleva. foto: Goran Dekleva
Ko je roman Stoner ameriškega pisatelja Johna Williamsa daljnega leta 1965 izšel, ni kaj dosti kazalo na to, da si bo pol stoletja kasneje priboril status klasičnega besedila ameriške književnosti. Čeprav so ga namreč pospremile naklonjene kritike, je zelo hitro za več desetletij potonil v pozabo. Leta po pisateljevi smrti pa so Stonerja začeli odkrivati bralci in mu namenili novo življenje. Roman, ki se začne s kratkim povzetkom življenja naslovnega junaka, igra s povsem odprtimi kartami in ne skriva nobenih presenečenj, ne usodnih preobratov. Prepriča pa z mojstrsko izpisanim vpogledom v življenje svojega izrazito pasivnega junaka brez olepševanj, izgovorov ali pretiravanj. Foto: Nina Slaček
Odmevna družbeno angažirana knjiga Zakaj narodi propadajo, ki sta jo napisala svetovno znana ekonomista Daron Acemoglu in James A. Robinson obravnava vprašanje, na katerega si ekonomski raziskovalci in sociologi prizadevajo odgovoriti že stoletja: Zakaj so nekateri narodi bogati, drugi pa revni? O knjigi, ki je izšla pri založbi Umco smo se pogovarjali s prevajalcem Sandijem Kodričem. Foto: www.bukla.si
V slabih dveh letih, ki sta minili, odkar je francoski pisatelj Patrick Modiano prejel Nobelovo nagrado za književnost, se je število njegovih del, prevedenih v slovenščino, podvojilo – s tri na šest. Med novimi prevodi se zdi posebne pozornosti vreden roman Nočna nezgoda, ki je pred nedavnim izšla pri Mladinski knjigi. Kakor pove že naslov, romaneskno dogajanje sproži nočna prometna nesreča, toda kaj kmalu se pokaže, da konkretne okoliščine nezgode – je kriv vetrnjaški mladenič, ki je neprevidno prečkal cestišče; je kriva voznica gosposkega videza, ki je bila premalo pozorna za volanom – pisatelja le malo zanimajo. Modiano pač ne piše policijskega zapisnika. Zanima ga, kakšne asociacije in spomine lahko takle pripetljaj zbudi v udeležencu; zanima ga, kako tak, na videz obroben dogodek posamezniku spremeni življenje, čeprav se praske, ki jih je nesreča povzročila, lahko zacelijo v vsega nekaj dneh ali tednih. Odgovore na ta vprašanja smo iskali v tokratnem Sobotnem branju. Oddajo je pripravil Goran Dekleva.
Oddaja je namenjena pogovoru z enim, po navadi pa z dvema sogovornikoma, in sicer o temi, ki je tako ali drugače povezana z literaturo. Največkrat je izhodišče pogovora konkretna knjiga - leposlovna, poljudno-znanstvena ali strokovna - ob kateri nato obravnavamo širšo temo ali problematiko. Ker skuša oddaja slediti sočasnemu dogajanju na literarnem prizorišču, so njeni gostje pogosto tudi aktualni nagrajenci. Takrat sta v njenem središču konkretni avtor in njegov ustvarjalni opus. Oddaja Sobotno branje govori o knjigah na drugačen način. Kakšen? Poslušajte jo.
Opevanje božjega; vzneseno iskanje nikoli do kraja pravih besed za transcendenco; izpovedovanje nepomembnega, nemočnega posameznika ob slutnji nečesa neskončno presežnega; vrtanje v tisto veliko skrivnost, ki podeljuje smisel naši eksistenci in svetu, v katerem živimo ... To je gotovo ena najstarejših pa tudi najtrajnejših tem poezije. Take pesmi so namreč pisali že pred štirimi, petimi tisočletji v Mezopotamiji in take pesmi – pa čeprav se je svet od bronaste dobe sem korenito spremenil – nastajajo danes. Ene najboljših, se pravi, najbolj pretanjeno izpisanih in osebno občutenih je v zadnjega pol stoletja bržčas spisala Denise Levertov, že pokojna ameriška pesnica judovsko-angleškega porekla. Izbor njenih pesmi o religioznih temah, Potok in safir, sta pred nedavnim za založbo KUD Logos pripravili pesnica Miljana Cunta in prevajalka Nada Grošelj, ki ju je pred mikrofon Sobotnega branja povabil Goran Dekleva. Pesem Migetavi um bere Jasna Rodošek. Foto:Goran Dekleva
Nič ni več bilo povsem tako kot prej, ko je v avstrijsko književnost in širše v nemški govorni prostor vstopil Mraz. Romaneskni prvenec najvplivnejšega in tudi najbolj samosvojega avstrijskega pisatelja druge polovice 20. stoletja Thomasa Bernharda je porušil številne norme in dvignil nemalo prahu, obenem pa je avtorja nemudoma umestil visoko na pisateljski piedestal. Z Mrazom je Bernhard postavil nova merila tako jeziku, odslikavanju družbe in človeške podzavesti kot tudi rušenju meje med tragičnim in komičnim. Romanu Mraz, ki je v slovenskem prevodu izšel pri založbi Beletrina, se bomo posvetili v tokratnem Sobotnem branju. Foto: Nina Slaček
Po vsem svetu in tudi pri nas danes potekajo podnebni shodi. V Parizu se bo v ponedeljek začela konferenca Združenih narodov o podnebju, ki bo v marsikaterem pogledu odločilna. Naši podnebni prihodnosti se bomo posvetili tudi v današnjem Sobotnem branju. V roke bomo vzeli knjigo To vse spremeni: kapitalizem proti podnebju Naomi Klein, ki je v slovenskem prevodu nedavno izšla pri Mladinski knjigi. V njej kanadska avtorica izpostavlja težavo, ki je mnogo globlja kot zgolj pomanjkanje dogovorov in zavez o spoprijemanju s podnebnimi spremembami na mednarodni ravni. Po njenem mnenju namreč trajnostni podnebni politiki na poti stoji globalni kapitalizem. Foto: Mladinska knjiga
Oddaja je namenjena pogovoru z enim, po navadi pa z dvema sogovornikoma, in sicer o temi, ki je tako ali drugače povezana z literaturo. Največkrat je izhodišče pogovora konkretna knjiga - leposlovna, poljudno-znanstvena ali strokovna - ob kateri nato obravnavamo širšo temo ali problematiko. Ker skuša oddaja slediti sočasnemu dogajanju na literarnem prizorišču, so njeni gostje pogosto tudi aktualni nagrajenci. Takrat sta v njenem središču konkretni avtor in njegov ustvarjalni opus. Oddaja Sobotno branje govori o knjigah na drugačen način. Kakšen? Poslušajte jo.
Med aprilom 1990, ko so pri nas potekale prve večstrankarske volitve po drugi svetovni vojni, in decembrom 1992, ko smo volivci izbirali poslance prvega Državnega zbora v novi, samostojni državi, je bil odločilni čas za slovensko osamosvojitev. Politična enotnost, ki smo jo takrat pokazali Slovenci, je tudi danes, 25 let pozneje, lahko v ponos in tudi navdih, a to še ne pomeni, da je bilo v tistem času vse lepo in prav. Eno izmed medosamosvojitvenih zgodb, ki so gotovo globoko problematične, že dolgo raziskuje radijski novinar Matej Šurc. Skupaj z Blažem Zgago je tako že pred leti vznemiril našo javnost z razkrivanjem nelegalne trgovine z orožjem, ki se je odvijala natanko v času slovenske osamosvojitve in v prvih letih po njej. Knjižna trilogija obeh novinarjev, V imenu države, je zdaj - prav tako pri založbi Sanje - dobila še svoje dopolnilo, knjigo Prevarana Slovenija. In kaj novega bodo o nečednih orožarskih poslih in širšem družbenem kontekstu, znotraj katerega so potekali, izvedeli bralci? - Odgovor na to vprašanje smo v pogovoru z Matejem Šurcem iskali v tokratnem Sobotnem branju. Foto: Goran Dekleva
V zadnjem februarskem Sobotnem branju bomo prelistali eno od novitet Cankarjeve založbe, knjigo Od genov do zvezd, Saša Dolenca. Avtor v njej pripoveduje najrazličnejše zgodbe iz sveta znanosti. Razkrivajo nam tudi, kako smo Slovenci zasnovali kitajski internet, kaj je povzročilo izumrtje dinozavrov, zakaj na Velikonočnem otoku ni dreves, kaj sporoča pavov rep, kako se ljudje razlikujemo od živali, koliko je star čas in še veliko drugega… Dolenc je velik popularizator znanosti in urednik Kvarkadabre – spletnega časopisa za tolmačenje znanosti. Z njim se je pogovarjala Barbara Belehar Drnovšek. Foto: Mladinska knjiga
Moški pri petdesetih. Srečno poročen, premožen, v družabnem življenju uspešen, z bleščečo uradniško kariero na enem izmed avstrijskih ministrstev. Čista podoba zrelosti, spokoja, izpolnjene eksistence, kajne. Toda Franz Werfel, nemško-judovski pisatelj v kratkem romanu Bledomodra ženska pisava iz leta 1941 pokuka za to fasado in razkrije njeno hrbtno stran: opreznost, častilakomnost, nagnjenje h kimanju, sistematično zatajevanje srca, občasna krutost. Za kaj torej gre v Bledomodri ženski pisavi? Se moškemu, protagonistu romana njegova dvoličnost maščuje ali pa sta svet in usoda pravzaprav vseskozi na strani dvoličnežev? – Odgovore smo iskali v tokratnem Sobotnem branju. Gostja pred mikrofonom je bila Kristina Jurkovič, ki je Werflovemu romanu pripisala spremno besedo. Oddajo je pripravil Goran Dekleva.
V tokratnem Sobotnem branju bomo posegli po krajšem romanu angleškega pisatelja Iana McEwana, ki sodi v sam vrh sodobne britanske proze. Glavna junakinja njegovega zadnjega dela z naslovom V imenu otroka je ugledna sodnica, ki ji dodelijo nujen primer, v katerem še ne polnoleten fant iz verskih razlogov zavrača zdravljenje, ki pa mu lahko reši življenje. Končna odločitev sproži verižno reakcijo dogodkov, ki jim sledimo skozi pripoved. Knjiga je izšla pri Cankarjevi založbi, prevedla jo je Dušanka Zabukovec, ki jo je pred mikrofon povabila Barbara Belehar Drnovšek. Foto: Cankarjeva založba
Cvetka Lipuš je danes bržčas naša najizrazitejša pesnica z avstrijske Koroške, vendar bi se motil, kdor bi ob tem pomislil – kakor smo bralci iz matice sicer hitro pripravljeni misliti o književnikih z one strani severne meje –, da je sporočilni horizont njene poezije določen oziroma zamejen s problematiko manjšinstva ali narodne identitete. Kakor namreč dokazuje avtoričina najnovejša zbirka, Kaj smo, ko smo, ki je lani izšla pri založbi Beletrina in bila potem tudi hitro prepoznana kot ena najboljših slovenskih pesniških knjig minulega leta, je Lipuševa pesnica širokega zamaha. Pa ne gre preprosto za to, da je oder, kjer se godi njena pesem, zdaj New York, zdaj Šanghaj, zdaj Kuala Lumpur. Ne; ključnega pomena je slej ko prej to, da nas nagovarja z univerzalnimi temami – tu, na primer, pripominja, da "starost prispe kot tovorna ladja v gosti megli", tam se spominja babice "z očmi pelargonije" in "s prsti, v katerih domujeta delo in sad", spet nekje drugje opaža, kako "nekateri govorijo o denarju kakor o ljubimcu, ki je samo skočil v trgovino po cigarete in se nikoli več ni vrnil". Kako se vse te različne teme povezujejo v celoto, smo preverjali v tokratnem Sobotnem branju. S Cvetko Lipuš se je pogovarjal Goran Dekleva.
Trilogija Millennium Stiega Larssona je navdušila bralce po vsem svetu, razburljive prodajne uspešnice so tako na Švedskem kot v Ameriki prenesli tudi na filmsko platno. Četrto knjigo o hekerici Lisbeth Salander in novinarju Mikaelu Blomkvistu je po prezgodnji smrti Larssona napisal David Lagerkrantz. V kriminalki z naslovom Dekle v pajkovi mreži spoznamo sodobni svet digitalnih tehnologij. Lisbeth tokrat vdre v intra net Ameriške agencije za nacionalno varnost, ob pomoči novinarja Blomkvista pa raziskuje vohunsko zaroto, špijonažo, umetno inteligenco, umor vrhunskega računalničarja... Napetih preobratov in pretresanja družbeno relevantnih vprašanj tudi v četrti knjigi ne manjka. Več o knjigi v tokratni oddaji, ki jo je pripravila Urška Henigman.
V začetku dvajsetih let prejšnjega stoletja je George Orwell, pri nas znan predvsem po izvrstnih alegorično-distopičnih romanih Živalska farma in 1984, služboval kot oficir britanske imperialne policije v Burmi. V tistem času so številni Orwellovi sonarodnjaki tak položaj izkoriščali za osebno bogatenje ali napredovanje po karierni lestvici, za angleškega pisatelja pa je teh pet let pomenilo točko radikalnega obrata, ko se je za vselej odvrnil od vrednot britanskega etično bankrotiranega, z večvrednostnim kompleksom obremenjenega, puhloglavega in (latentno) rasističnega srednjega razreda ter se podal na unikatno intelektualno avanturo, ki ga je sčasoma preobrazila v prepričanega socialista, odločnega anti-fašista in enega najbolj lucidnih anti-stalinistov 20. stoletja. Kaj se je torej Orwellu primerilo v današnjem Mjanmaru? – Svojo izkušnjo je sedem let po vrnitvi v Evropo na močno literariziran način popisal v romanu Burmanski dnevi, ki je pri založbi Beletrina zdaj naposled izšel tudi v slovenščini. Ob pomoči prevajalke Tine Mahkota smo med platnice Burmanskih dni pogledali v tokratnem Sobotnem branju. Oddajo je pripravil Goran Dekleva.
Neveljaven email naslov