Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Poslanci bodo v kratkem odločali o tem, ali naj ljudem iz socialnega dna z zakonsko zaščito omogočijo, da jim kljub dolgovom na računih ostane vsaj minimalni znesek za preživetje. Še naprej pa bodo lahko tudi zaradi že za nekaj sto evrov dolga izgubili stanovanje, kajti med spremembami Zakona o izvršbi in zavarovanju ni takih, ki bi preprečile izvršbe na nepremičnine.
Zakaj zakonodaja dovoli, da lastniki izgubijo dom za minimalne zneske in postanejo socialni problem, ki to isto državo nato vsak mesec stane veliko več?
Rejnina za en mesec bi državo stala veliko več, kot je dolga, zaradi katerega bo družina izgubila dom
Vse, kar ima starejši par s skupno več kot 66 leti delovne dobe, sta 47 kvadratnih metrov veliko podedovano stanovanje v starejšem bloku v enem od slovenskih mest in pokojnina, ki jo prejema samo gospa: »367 evrov dobim, mož pa ni upravičen do ničesar, čeprav ima več kot 33 let delovne dobe. Zbolel je, je težak srčni bolnik in ima tako hudo sladkorno bolezen, da si petkrat na dan daje inzulin. Jaz se že sedem let bojujem z rakom na dojki, izvidi spet niso dobri … Ko sem zbolela, nisem imela denarja za dodatno zavarovanje, zato sem z onkologije šla najprej na Karitas, da so mi dali kakšne protibolečinske tablete. Mož bi moral zdaj jesti zdravo, a jeva večinoma hrano dobrodelnih organizacij: riž, testenine brez vsega. Solata bi bila že luksuz. Na dan lahko za vse porabiva le tri evre. Ko grem v trgovino, sem vselej v precepu, ali naj kupim pol štruce kruha ali vendarle le četrt. Nimava za nič. Počutim se ponižano in na jok mi gre, ko gledam ljudi, ki si lahko izbirajo izdelke …«
Čeprav živita na minimumu vsega, ob tako neustrezni prehrani, da tudi zaradi nje sladkorni bolnik vse pogosteje pada v inzulinske kome, je od pokojnine nemogoče plačevati sprotne stroške.
“Nimava ničesar, ne avtomobila in nič drugega, kar bi povzročalo stroške. Čeprav imava majhno stanovanje, imava le v najhujši zimi odprt en radiator in naju pogosto zebe. Stroški ogrevanja pozimi presežejo 100 evrov, tu so še elektrika in skupni obratovalni stroški bloka. Nemogoče je vse to plačati iz ene same pokojnine … Tudi rubili so nama že, odnesli so stvari, ki sva jih kupovala skozi življenje, tudi mizo in stole. Z rubežem ne odnesejo le stvari, ki jih imaš rad, odnesejo tudi dostojanstvo …”
Nato pa je prišla še odločitev sveta stanovalcev bloka, da na stavbi naredijo novo fasado. Ker nista vedela, da lahko kot socialno ogrožena dobita posebno subvencijo, morata plačati celoten znesek. In tako so se zvrstile izvršbe na še edino stvar, ki jo imata, na stanovanje: »Vse sva poskusila, na vsaka vrata potrkala, da bi nama kdo lahko pomagal, vendar pomoči ni bilo. Vse, kar sva dosegla, je to, da so nama za leto dni prestavili začetek dražbe, a v tem času nisva mogla poplačati dolga, ki je z začetnih 2.700 evrov zaradi sodnih stroškov šel v višave. Čez mesec dni se moratorij izteče, avgusta sva lahko že na cesti. Nič ne moreva, nimava s čim plačati, nimava kam iti, posebno ker so cene pri nas tako nizke, da bo le malo ostalo od kupnine. A ni žalostno, da lahko človek izgubi stanovanje zato, ker res ni mogel plačati niti sprotnih stroškov? Zakaj je to dovoljeno, kje mi živimo, v Sloveniji?« se sprašuje obupana sogovornica.
Živimo v državi, v kateri je zakonodaja enaka za vse. Za tiste, ki so se zadolžili iz objestnosti, nepremišljenosti, zaletavosti ali z namenom goljufanja, in za tiste, ki so v dolgovih zaradi povsem drugačnih razlogov, motivov in stisk. Toda na to se v sodnem postopku izvršb na nepremičnine ne smejo ozirati, prav tako ne, če gre za znesek dolga, ki je v popolnem nesorazmerju z vrednostjo nepremičnine, ki gre na dražbo, pojasnjuje vodja Izvršilnega oddelka Okrajnega sodišča v Ljubljani Erika Ponikvar Dečman: »Zakon pravi, da postopek poteka enako ne glede na to, ali je dolg visok milijon evrov, sto tisoč evrov ali trideset evrov.«
In čeprav tudi sodniki vedo, kakšne bodo socialne posledice, zakonodaja pa ne predvideva, da bi se v tovrstni izvršilni postopek vključile socialne službe, drugih možnosti kot izpeljati postopek sploh nimajo. »Sodnikom je pogosto težko videti posledice, ki jih bodo odločitve povzročile, vendar se morajo držati zakona, sicer bi to pomenilo konec pravne države. Za odpravljanje socialnih stisk so in bi morale biti pristojne druge institucije.«
Ko se torej upnik odloči, vloži na sodišču zahtevo za izvršbo, sodišče o tem izda sklep in odredi cenitev nepremičnine pri sodnem cenilcu, nato gre nepremičnina na dražbo. Pri tem je izključno upnik tisti, ki se odloča, na kaj bo na sodišču zahteval izvršbo: čeprav ima dolžnik dohodke, premičnine ali druge nepremičnine, je odločitev, na kaj bo zahteval izvršbo, v celoti upnikova.
“Če se odloči, da bo izpeljal izvršbo na nepremičnino zaradi 30 evrov, mu zakon to omogoča.”
Dolžnik sicer lahko predlaga izvršbo na kakšen drug vir, vendar zakon določa, da to drugo sredstvo mora zadoščati za poplačilo terjatve, torej da dolžnik izkaže, da bo z drugim sredstvom upnik res poplačan. Na to možnost s posebnim zapisom v odločbi sodišča dolžnike še posebej opozarjajo.
Prav tako ima dolžnik, ki kot lastnik stanuje v prodani družinski hiši ali stanovanju, pravico stanovati v njej kot najemnik še tri leta od dneva prodaje naprej. Vendar pa mora predlog, da obdrži pravico do najema, dolžnik vložiti v roku 60 dni od prejema sklepa o izvršbi. A praksa sodišča kaže, da to možnost dolžniki le redko izkoristijo oz. jo skušajo izkoristiti, ko je rok že potekel, opozarja sodnica.
Zakon o izvršbi in zavarovanju tudi pravi, da so stroški postopka enaki ne glede na to, ali gre za milijonsko ali nekaj deset evrov visoko terjatev. To v praksi pomeni, da so lahko stroški postopka za dolžnika tudi več kot 900 odstotkov večji od višine dolga: »Upnik na začetku postopka vplača takso, ki jo pozneje poplača dolžnik, prav tako se na strošek dolžnika prevali tudi breme cenitve, ki je vsaj 500, 600, tudi 700 evrov …«
V vse to pa ni všteta cena delovanja pravosodnega sistema. »Lahko pride do absurdne situacije, ko sodišče prodaja nepremičnino za res nizke vrednosti, tudi po 10 evrov,« opozarja na nesmisel vodja izvršilnega oddelka in tudi na ljubljanskem okrajnem sodišču so dejansko že imeli dražbo za nepremičnino, katere izklicna cena je bilo pod 10 evri. Vsaj v ljubljanski regiji takih primerov ni veliko: »Imam občutek, da v teh primerih dolžniki v zadnjem hipu le najdejo rešitev.«
Kaže, da res, kajti podatki o uspešnosti dražb so porazni: podatki vrhovnega sodišča namreč kažejo, da je bilo v zadnjih petih letih vloženih več kot 3900 izvršb na nepremičnino zaradi zneska, ki ni dosegal 100 evrov, več kot 30.600 jih je bilo v zadnjih v zadnjih petih letih vloženih za manj kot 1000 evrov dolga in nekaj več kot 27.171 za dolg, ki ni presegel 5000 evrov. Zares prodanih nepremičnin v omenjenih postopkih je med 1,38 in 2,85 %, uspešnejši so tisti, ki se približujejo 5 tisočakom dolga.
Postopki so se vlekli različno dolgo. Ne le zaradi dolgotrajnih postopkov samih po sebi, ampak tudi zato, ker upniki lahko v postopku od izvršbe začasno odstopijo in tako tudi sami podaljšujejo ta proces. Kakor koli, od prejema predloga za izvršbo do dražbe je povprečen čas 962 dni, od prejema predloga za izvršbo do prodaje nepremičnine pa 1299 dni. Med njimi so rekorderji, ki so v postopkih že več kot 16 let oz. 6000 dni.
In tiste, ki so prodane? Podatkov o tem, kolikšen delež upnikov ob strmoglavljenju cen nepremičnin sploh lahko poplača dolg, ni, prav tako ne, koliko dolžnikov je zaradi uspešne dražbe ostalo brez edinega doma. Še manj je jasno, koliko ljudem je kljub izgubi doma del dolga še zmeraj ostal, saj je dejstvo, da nepremičnine na dražbi po pravilu ne dosežejo cen kot v običajni prodaji. Če namreč prva javna dražba ni uspešna, se na drugi izklicna cena spusti na polovico. Vodja Izvršilnega oddelka Okrajnega sodišča v Ljubljani Erika Ponikvar Dečman: »Nepremičnina na drugi dražbi ne sme biti prodana za manj kot polovico ocenjene vrednosti. Če tudi druga dražba ni uspešna, se postopek ustavi, vendar pa ostane zaznamba na nepremičnini in s tem seveda tudi ves dolg.«
S propadom še druge dražbe – tretje od lanske spremembe zakona ni več – pa celotne zgodbe ni konec, ne za upnika ne za dolžnika: »Upnik lahko znova vloži predlog za izvršbo na to isto nepremičnino in znova se sproži celoten postopek prodaje, vključno s cenitvijo …«
Ena od rešitev, ki jih zakon dopušča, je, da dolžnik kadar koli med izvršilnim postopkom sam proda nepremičnino, a je pri lastnikih, paraliziranih od strahu, negotovih, premalo informiranih in slabo veščih sodnih in prodajnih postopkov, to pogosto težko izvedljivo, prav tako je prodaja z izvršbami in hipotekami obremenjenih nepremičnin na že tako zatišnem trgu manj uspešna.
Zagotovo se strinjamo, da je svoje dolgove res treba poravnati, in vsakdo od nas si želi, da bi ga kot upnika zaščitila tudi država. Toda v čem je smisel, da upnik dolžnika pahne v brezdomstvo za nekaj sto evrov dolga ali, še absurdneje, da ga čez rob pahne neki drug delček taiste države, ki je potem za svojega državljana dolžna poskrbeti? Med 20 največjimi upniki v vseh izvršilnih postopkih je namreč veliko podjetij v večinski javni lasti, tudi banka, ki je sama prejela dokapitalizacijo iz proračuna, pa tudi AJPES. Med upniki je tudi Finančna uprava, ki tako terja davčni dolg.
Če na dražbi dom izgubi družina z otroki in jim starši nadomestnega ne morejo zagotoviti, je za mladoletne otroke dolžna poskrbeti država in jih v najbolj skrajni možnosti namestiti v rejniško družino. Prav to se zdaj dogaja družini naše naslednje sogovornice. Njihov dom je tik pred javno dražbo, ki jo je z izvršbo sprožilo občinsko komunalno podjetje.
»Smo šestčlanska družina, otroci še niso polnoletni, žal sva oba hudo zbolela in nikakor ne dobiva službe. Podedovali smo staro hišo, zidano še iz kamna, brez centralnega ogrevanja, vlažno. Živimo več kot 20 km od prvega večjega kraja. Ko smo jo podedovali, še ni bilo jasno, da je pravzaprav nanjo pisan dolg. Ko smo za to zvedeli, je bilo prepozno, da bi karkoli naredili. Zdaj ta dolg nekako plačujemo, a na račun tega, da živimo res skromno, komajda nam uspe kupiti kaj hrane, nenehno zamujamo s položnicami, nemogoče je iz socialnih transferjev omogočiti otrokom šolanje in plačati vse stroške.«
Mame z več diagnozami, ki se je po mesecu kome stežka znova učila govora in hoje, ki vseskozi uživa protibolečinske tablete in antidepresive, in očeta, za katerim so že številne operacije, živeča na območju, kjer brezposelnost že tako močno presega državno povprečje, že nekaj let nihče ne želi zaposliti. Izvršbe so seveda logična posledica. Tudi izvršbe na nepremičnino:
»Prvo izvršbo je zahtevala zavarovalnica. Dolga je bilo za 700 evrov, s stroški skupaj 1200, komaj smo jih poplačali, pomagali so nam CSD, humanitarne organizacije. Še sposodila sem si, tako da zdaj poleg vsega vračam še ta dolg. Zdaj pa imamo novo izvršbo, tokrat jo je vložilo komunalno podjetje, znova za podoben znesek, znova moramo plačati cenitve in vse druge stroške. Nimamo iz česa, nimam si več kje izposoditi, tokrat bo hiša res šla na dražbo. Ne vem, kaj naj storimo, z možem oba jeva tablete za živce, ne spiva, ne jeva, samo jočem še. Hiša je v res slabem stanju, na trgu je zelo malo vredna, a je edini dom, ki ga imajo otroci …« joče obupana mama
To pa pomeni, da je ocenjena vrednost nepremičnine že zdaj manjša, kot znaša trenutni dolg, in da bi tudi v primeru, če bi nepremičnino prodali že na prvi dražbi po izklicni ceni, velik del dolgov družini še zmeraj ostal. In ker je pri zaznambah na nepremičnini pomemben tudi vrstni red vloženih izvršb, je kot v posmeh še dejstvo, da komunalno podjetje kot upnik v vrsti svojega dolga sploh ne bi moglo poplačati, družina s štirimi otroki pa bi ostala na cesti skupaj z velikim delom nepoplačanega dolga. Toda s tem se nihče ne ukvarja. »Njihov edini cilj je poplačati si dolg. Prosila sem jih, naj ne gredo v izvršbo, naj počakajo, naj nam razdelijo dolg na zelo majhne obroke, vendar ni bilo posluha. Ko sem jih vprašala, kam naj gremo z otroki, če nam prodajo hiše, nam je gospa zabrusila, da to njih res ne zanima … Zdaj se najbolj bojim, da bi mi otroke vzeli, če izgubimo dom.«
Rejnina za en mesec bi državo stala veliko več, kot znaša dolg, zaradi katerega bo družina izgubila dom. Center za socialno delo, ki družino dobro pozna, nima vzvodov in sredstev za pomoč, toda če bo družina izgubila dom in starši ne bodo sposobni zagotoviti novega, bo taisti CSD otroke dolžan namestiti v rejniške družine. To pa po veljavni tarifi pristojnega ministrstva pomeni, da bi država za vsakega otroka za materialne stroške in plačilo dela rejnika plačala 529,09 evra na mesec. Samo za en mesec rejnin bi morala izplačati 2100 evrov. To je veliko več, kot znaša dolg do občinskega javnega podjetja, zaradi katerega bodo izgubili dom.
Ministrstvo za pravosodje je pred dnevi poslalo v parlament novo, že 11. spremembo Zakona o izvršbi in zavarovanju, torej tega, ki dovoljuje vse prej naštete nerazumne postopke. Če bo predlog sprejet, bodo veliko bolje zaščiteni vsi, ki so jim do zdaj banke lahko posegale v že tako neznosno nizka sredstva za preživetje, ker so si s tem poplačevale tudi svoje stroške postopkov. Toda zakaj med spremembami ni predlogov, da bi bili ti isti državljani, ki bodo zdaj imeli bolje zaščitena denarna sredstva, bolje zaščiteni tudi v primeru, ko bi jim upniki za res minimalne zneske lahko ogrozili bivanje v edini nepremičnini? Ali drugače, zakaj en del državnega aparata pomaga omogočati še večjo revščino najranljivejših?
Predstavnica predlagateljev sprememb zakona, državna sekretarka na ministrstvu za pravosodje Tina Brecelj, argumentira: »Izvršilni postopek je krona sodnega postopka. Upnik mora imeti pravico, da tisto, kar mu je bilo dosojeno, učinkovito izterja. Edini korektiv, ki ga dopuščata naša Ustava in Evropska konvencija o človekovih pravicah, je, da se izvršba toliko omeji, da je zagotovljeno dostojanstvo dolžnika. Za to smo pri prilivih na tekoče račune že poskrbeli oz. bomo z novelo, ki je zdaj še v parlamentarni proceduri. Toda pri nepremičninah ne gre tako. Zakonodajalec ne more upniku predpisati vrstnega reda izvršilnih sredstev. Upnik ima tukaj proste roke. Lahko gre tudi takoj za bagatelni znesek v izvršbo na nepremičnino. To pa zato, ker je upnik gospodar izvršilnega postopka, in sprememba bi bila ustavno nedovoljena, pa tudi evropska zakonodaja takih korektivov ne prenese.«
Država torej nima možnosti, da bi z zakonskim posegom v sodni postopek dolžnike razlikovala na tiste bolj ali manj prizadete z morebitno izgubo nepremičnine, čeprav se upnik sploh ne poplača, četudi so stroški postopkov za dolžnika in državo nesorazmerno visoki in četudi posledice take zakonodaje pozneje tudi finančno nosi sama: »Država to možnost sicer ima, vendar ne z Zakonom o izvršbi in zavarovanju! Lahko pa z institutom odpusta dolga, ki so ga nekatere države že uvedle, določeno višino dolga odpusti. Vendar takega določila ne moremo zapisati v ta zakon. Kolikor vem, so v Italiji skušali omejiti deložacije socialno ogroženih v tovrstnih izvršilnih postopkih, vendar je taka odločitev na Evropskem sodišču za človekove pravice padla. Prav zaradi zaščite upnika, ki mora imeti možnosti za izterjavo, in hkrati tudi zaradi nedopustnosti neenake obravnavane dolžnikov v izvršilnem postopku.«
Tako bo, kot kaže, kljub že 11. popravku zakona o izvršbi in zavarovanju, kljub temu da se brez uspešne dražbe konča več kot 97 % izvršilnih postopkov, tudi odslej mogoče izvršbe na nepremičnine sprožati že za nekaj evrov in nepremičnine prodajati na dražbi za dolg, ki je manjši od samih sodnih stroškov. Da bi vsaj nekoliko omilili posledice očitno nespremenljive zakonodaje, bi morali biti tudi dolžniki veliko aktivnejši, kot praksa kaže, da so. Sodnica Erika Ponikvar Dečman: »Dolžniki pogosto ne odreagirajo na sporočila sodišča. Vendar je vsako pisanje sodišča treba vzeti z vso skrbnostjo in se nanj odzivati pravočasno, saj si bodo dolžniki s tem prihranili zelo veliko težav, ki si jih sicer s takim ignoriranjem nakopljejo.«
Odgovornost je seveda na dolžniku, ki v nesreči velikokrat ostaja sam, čeprav bodo posledice njegovih odločitev ali neodločitev velike za celoten družbeni sistem. Zato bi zagotovo veljalo premisliti, ali sistem, ki ščiti pravice upnikov, da dobijo, kar jim pripada, hkrati res dovolj razume tudi, da ljudje na dnu niso sposobni ne izbrskati, ne razumeti, še manj izkoristiti vseh z zakonom danih možnosti, da paralizirani od strahu in brez denarja potrebujejo drugačno pomoč, kot so na papir izpisani členi zakona, pravni poduki ali težko dosegljiva brezplačna pravna pomoč. Da s tem, ko jih puščamo, naj se znajdejo, kot se znajo, češ da je vsak pač dolžan poskrbeti zase, izgubljamo vsi in da socialni sistem, ki ne zna priskočiti na pomoč, ko je še čas nesrečo vsaj omiliti, revščino le pomaga poglabljati.
1262 epizod
Najpomembnejše teme tedna podrobneje analiziramo in preverjamo stališča strokovnjakov ter predstavnikov pristojnih organov. Kako njihove odločitve občutite na svoji koži?
Poslanci bodo v kratkem odločali o tem, ali naj ljudem iz socialnega dna z zakonsko zaščito omogočijo, da jim kljub dolgovom na računih ostane vsaj minimalni znesek za preživetje. Še naprej pa bodo lahko tudi zaradi že za nekaj sto evrov dolga izgubili stanovanje, kajti med spremembami Zakona o izvršbi in zavarovanju ni takih, ki bi preprečile izvršbe na nepremičnine.
Zakaj zakonodaja dovoli, da lastniki izgubijo dom za minimalne zneske in postanejo socialni problem, ki to isto državo nato vsak mesec stane veliko več?
Rejnina za en mesec bi državo stala veliko več, kot je dolga, zaradi katerega bo družina izgubila dom
Vse, kar ima starejši par s skupno več kot 66 leti delovne dobe, sta 47 kvadratnih metrov veliko podedovano stanovanje v starejšem bloku v enem od slovenskih mest in pokojnina, ki jo prejema samo gospa: »367 evrov dobim, mož pa ni upravičen do ničesar, čeprav ima več kot 33 let delovne dobe. Zbolel je, je težak srčni bolnik in ima tako hudo sladkorno bolezen, da si petkrat na dan daje inzulin. Jaz se že sedem let bojujem z rakom na dojki, izvidi spet niso dobri … Ko sem zbolela, nisem imela denarja za dodatno zavarovanje, zato sem z onkologije šla najprej na Karitas, da so mi dali kakšne protibolečinske tablete. Mož bi moral zdaj jesti zdravo, a jeva večinoma hrano dobrodelnih organizacij: riž, testenine brez vsega. Solata bi bila že luksuz. Na dan lahko za vse porabiva le tri evre. Ko grem v trgovino, sem vselej v precepu, ali naj kupim pol štruce kruha ali vendarle le četrt. Nimava za nič. Počutim se ponižano in na jok mi gre, ko gledam ljudi, ki si lahko izbirajo izdelke …«
Čeprav živita na minimumu vsega, ob tako neustrezni prehrani, da tudi zaradi nje sladkorni bolnik vse pogosteje pada v inzulinske kome, je od pokojnine nemogoče plačevati sprotne stroške.
“Nimava ničesar, ne avtomobila in nič drugega, kar bi povzročalo stroške. Čeprav imava majhno stanovanje, imava le v najhujši zimi odprt en radiator in naju pogosto zebe. Stroški ogrevanja pozimi presežejo 100 evrov, tu so še elektrika in skupni obratovalni stroški bloka. Nemogoče je vse to plačati iz ene same pokojnine … Tudi rubili so nama že, odnesli so stvari, ki sva jih kupovala skozi življenje, tudi mizo in stole. Z rubežem ne odnesejo le stvari, ki jih imaš rad, odnesejo tudi dostojanstvo …”
Nato pa je prišla še odločitev sveta stanovalcev bloka, da na stavbi naredijo novo fasado. Ker nista vedela, da lahko kot socialno ogrožena dobita posebno subvencijo, morata plačati celoten znesek. In tako so se zvrstile izvršbe na še edino stvar, ki jo imata, na stanovanje: »Vse sva poskusila, na vsaka vrata potrkala, da bi nama kdo lahko pomagal, vendar pomoči ni bilo. Vse, kar sva dosegla, je to, da so nama za leto dni prestavili začetek dražbe, a v tem času nisva mogla poplačati dolga, ki je z začetnih 2.700 evrov zaradi sodnih stroškov šel v višave. Čez mesec dni se moratorij izteče, avgusta sva lahko že na cesti. Nič ne moreva, nimava s čim plačati, nimava kam iti, posebno ker so cene pri nas tako nizke, da bo le malo ostalo od kupnine. A ni žalostno, da lahko človek izgubi stanovanje zato, ker res ni mogel plačati niti sprotnih stroškov? Zakaj je to dovoljeno, kje mi živimo, v Sloveniji?« se sprašuje obupana sogovornica.
Živimo v državi, v kateri je zakonodaja enaka za vse. Za tiste, ki so se zadolžili iz objestnosti, nepremišljenosti, zaletavosti ali z namenom goljufanja, in za tiste, ki so v dolgovih zaradi povsem drugačnih razlogov, motivov in stisk. Toda na to se v sodnem postopku izvršb na nepremičnine ne smejo ozirati, prav tako ne, če gre za znesek dolga, ki je v popolnem nesorazmerju z vrednostjo nepremičnine, ki gre na dražbo, pojasnjuje vodja Izvršilnega oddelka Okrajnega sodišča v Ljubljani Erika Ponikvar Dečman: »Zakon pravi, da postopek poteka enako ne glede na to, ali je dolg visok milijon evrov, sto tisoč evrov ali trideset evrov.«
In čeprav tudi sodniki vedo, kakšne bodo socialne posledice, zakonodaja pa ne predvideva, da bi se v tovrstni izvršilni postopek vključile socialne službe, drugih možnosti kot izpeljati postopek sploh nimajo. »Sodnikom je pogosto težko videti posledice, ki jih bodo odločitve povzročile, vendar se morajo držati zakona, sicer bi to pomenilo konec pravne države. Za odpravljanje socialnih stisk so in bi morale biti pristojne druge institucije.«
Ko se torej upnik odloči, vloži na sodišču zahtevo za izvršbo, sodišče o tem izda sklep in odredi cenitev nepremičnine pri sodnem cenilcu, nato gre nepremičnina na dražbo. Pri tem je izključno upnik tisti, ki se odloča, na kaj bo na sodišču zahteval izvršbo: čeprav ima dolžnik dohodke, premičnine ali druge nepremičnine, je odločitev, na kaj bo zahteval izvršbo, v celoti upnikova.
“Če se odloči, da bo izpeljal izvršbo na nepremičnino zaradi 30 evrov, mu zakon to omogoča.”
Dolžnik sicer lahko predlaga izvršbo na kakšen drug vir, vendar zakon določa, da to drugo sredstvo mora zadoščati za poplačilo terjatve, torej da dolžnik izkaže, da bo z drugim sredstvom upnik res poplačan. Na to možnost s posebnim zapisom v odločbi sodišča dolžnike še posebej opozarjajo.
Prav tako ima dolžnik, ki kot lastnik stanuje v prodani družinski hiši ali stanovanju, pravico stanovati v njej kot najemnik še tri leta od dneva prodaje naprej. Vendar pa mora predlog, da obdrži pravico do najema, dolžnik vložiti v roku 60 dni od prejema sklepa o izvršbi. A praksa sodišča kaže, da to možnost dolžniki le redko izkoristijo oz. jo skušajo izkoristiti, ko je rok že potekel, opozarja sodnica.
Zakon o izvršbi in zavarovanju tudi pravi, da so stroški postopka enaki ne glede na to, ali gre za milijonsko ali nekaj deset evrov visoko terjatev. To v praksi pomeni, da so lahko stroški postopka za dolžnika tudi več kot 900 odstotkov večji od višine dolga: »Upnik na začetku postopka vplača takso, ki jo pozneje poplača dolžnik, prav tako se na strošek dolžnika prevali tudi breme cenitve, ki je vsaj 500, 600, tudi 700 evrov …«
V vse to pa ni všteta cena delovanja pravosodnega sistema. »Lahko pride do absurdne situacije, ko sodišče prodaja nepremičnino za res nizke vrednosti, tudi po 10 evrov,« opozarja na nesmisel vodja izvršilnega oddelka in tudi na ljubljanskem okrajnem sodišču so dejansko že imeli dražbo za nepremičnino, katere izklicna cena je bilo pod 10 evri. Vsaj v ljubljanski regiji takih primerov ni veliko: »Imam občutek, da v teh primerih dolžniki v zadnjem hipu le najdejo rešitev.«
Kaže, da res, kajti podatki o uspešnosti dražb so porazni: podatki vrhovnega sodišča namreč kažejo, da je bilo v zadnjih petih letih vloženih več kot 3900 izvršb na nepremičnino zaradi zneska, ki ni dosegal 100 evrov, več kot 30.600 jih je bilo v zadnjih v zadnjih petih letih vloženih za manj kot 1000 evrov dolga in nekaj več kot 27.171 za dolg, ki ni presegel 5000 evrov. Zares prodanih nepremičnin v omenjenih postopkih je med 1,38 in 2,85 %, uspešnejši so tisti, ki se približujejo 5 tisočakom dolga.
Postopki so se vlekli različno dolgo. Ne le zaradi dolgotrajnih postopkov samih po sebi, ampak tudi zato, ker upniki lahko v postopku od izvršbe začasno odstopijo in tako tudi sami podaljšujejo ta proces. Kakor koli, od prejema predloga za izvršbo do dražbe je povprečen čas 962 dni, od prejema predloga za izvršbo do prodaje nepremičnine pa 1299 dni. Med njimi so rekorderji, ki so v postopkih že več kot 16 let oz. 6000 dni.
In tiste, ki so prodane? Podatkov o tem, kolikšen delež upnikov ob strmoglavljenju cen nepremičnin sploh lahko poplača dolg, ni, prav tako ne, koliko dolžnikov je zaradi uspešne dražbe ostalo brez edinega doma. Še manj je jasno, koliko ljudem je kljub izgubi doma del dolga še zmeraj ostal, saj je dejstvo, da nepremičnine na dražbi po pravilu ne dosežejo cen kot v običajni prodaji. Če namreč prva javna dražba ni uspešna, se na drugi izklicna cena spusti na polovico. Vodja Izvršilnega oddelka Okrajnega sodišča v Ljubljani Erika Ponikvar Dečman: »Nepremičnina na drugi dražbi ne sme biti prodana za manj kot polovico ocenjene vrednosti. Če tudi druga dražba ni uspešna, se postopek ustavi, vendar pa ostane zaznamba na nepremičnini in s tem seveda tudi ves dolg.«
S propadom še druge dražbe – tretje od lanske spremembe zakona ni več – pa celotne zgodbe ni konec, ne za upnika ne za dolžnika: »Upnik lahko znova vloži predlog za izvršbo na to isto nepremičnino in znova se sproži celoten postopek prodaje, vključno s cenitvijo …«
Ena od rešitev, ki jih zakon dopušča, je, da dolžnik kadar koli med izvršilnim postopkom sam proda nepremičnino, a je pri lastnikih, paraliziranih od strahu, negotovih, premalo informiranih in slabo veščih sodnih in prodajnih postopkov, to pogosto težko izvedljivo, prav tako je prodaja z izvršbami in hipotekami obremenjenih nepremičnin na že tako zatišnem trgu manj uspešna.
Zagotovo se strinjamo, da je svoje dolgove res treba poravnati, in vsakdo od nas si želi, da bi ga kot upnika zaščitila tudi država. Toda v čem je smisel, da upnik dolžnika pahne v brezdomstvo za nekaj sto evrov dolga ali, še absurdneje, da ga čez rob pahne neki drug delček taiste države, ki je potem za svojega državljana dolžna poskrbeti? Med 20 največjimi upniki v vseh izvršilnih postopkih je namreč veliko podjetij v večinski javni lasti, tudi banka, ki je sama prejela dokapitalizacijo iz proračuna, pa tudi AJPES. Med upniki je tudi Finančna uprava, ki tako terja davčni dolg.
Če na dražbi dom izgubi družina z otroki in jim starši nadomestnega ne morejo zagotoviti, je za mladoletne otroke dolžna poskrbeti država in jih v najbolj skrajni možnosti namestiti v rejniško družino. Prav to se zdaj dogaja družini naše naslednje sogovornice. Njihov dom je tik pred javno dražbo, ki jo je z izvršbo sprožilo občinsko komunalno podjetje.
»Smo šestčlanska družina, otroci še niso polnoletni, žal sva oba hudo zbolela in nikakor ne dobiva službe. Podedovali smo staro hišo, zidano še iz kamna, brez centralnega ogrevanja, vlažno. Živimo več kot 20 km od prvega večjega kraja. Ko smo jo podedovali, še ni bilo jasno, da je pravzaprav nanjo pisan dolg. Ko smo za to zvedeli, je bilo prepozno, da bi karkoli naredili. Zdaj ta dolg nekako plačujemo, a na račun tega, da živimo res skromno, komajda nam uspe kupiti kaj hrane, nenehno zamujamo s položnicami, nemogoče je iz socialnih transferjev omogočiti otrokom šolanje in plačati vse stroške.«
Mame z več diagnozami, ki se je po mesecu kome stežka znova učila govora in hoje, ki vseskozi uživa protibolečinske tablete in antidepresive, in očeta, za katerim so že številne operacije, živeča na območju, kjer brezposelnost že tako močno presega državno povprečje, že nekaj let nihče ne želi zaposliti. Izvršbe so seveda logična posledica. Tudi izvršbe na nepremičnino:
»Prvo izvršbo je zahtevala zavarovalnica. Dolga je bilo za 700 evrov, s stroški skupaj 1200, komaj smo jih poplačali, pomagali so nam CSD, humanitarne organizacije. Še sposodila sem si, tako da zdaj poleg vsega vračam še ta dolg. Zdaj pa imamo novo izvršbo, tokrat jo je vložilo komunalno podjetje, znova za podoben znesek, znova moramo plačati cenitve in vse druge stroške. Nimamo iz česa, nimam si več kje izposoditi, tokrat bo hiša res šla na dražbo. Ne vem, kaj naj storimo, z možem oba jeva tablete za živce, ne spiva, ne jeva, samo jočem še. Hiša je v res slabem stanju, na trgu je zelo malo vredna, a je edini dom, ki ga imajo otroci …« joče obupana mama
To pa pomeni, da je ocenjena vrednost nepremičnine že zdaj manjša, kot znaša trenutni dolg, in da bi tudi v primeru, če bi nepremičnino prodali že na prvi dražbi po izklicni ceni, velik del dolgov družini še zmeraj ostal. In ker je pri zaznambah na nepremičnini pomemben tudi vrstni red vloženih izvršb, je kot v posmeh še dejstvo, da komunalno podjetje kot upnik v vrsti svojega dolga sploh ne bi moglo poplačati, družina s štirimi otroki pa bi ostala na cesti skupaj z velikim delom nepoplačanega dolga. Toda s tem se nihče ne ukvarja. »Njihov edini cilj je poplačati si dolg. Prosila sem jih, naj ne gredo v izvršbo, naj počakajo, naj nam razdelijo dolg na zelo majhne obroke, vendar ni bilo posluha. Ko sem jih vprašala, kam naj gremo z otroki, če nam prodajo hiše, nam je gospa zabrusila, da to njih res ne zanima … Zdaj se najbolj bojim, da bi mi otroke vzeli, če izgubimo dom.«
Rejnina za en mesec bi državo stala veliko več, kot znaša dolg, zaradi katerega bo družina izgubila dom. Center za socialno delo, ki družino dobro pozna, nima vzvodov in sredstev za pomoč, toda če bo družina izgubila dom in starši ne bodo sposobni zagotoviti novega, bo taisti CSD otroke dolžan namestiti v rejniške družine. To pa po veljavni tarifi pristojnega ministrstva pomeni, da bi država za vsakega otroka za materialne stroške in plačilo dela rejnika plačala 529,09 evra na mesec. Samo za en mesec rejnin bi morala izplačati 2100 evrov. To je veliko več, kot znaša dolg do občinskega javnega podjetja, zaradi katerega bodo izgubili dom.
Ministrstvo za pravosodje je pred dnevi poslalo v parlament novo, že 11. spremembo Zakona o izvršbi in zavarovanju, torej tega, ki dovoljuje vse prej naštete nerazumne postopke. Če bo predlog sprejet, bodo veliko bolje zaščiteni vsi, ki so jim do zdaj banke lahko posegale v že tako neznosno nizka sredstva za preživetje, ker so si s tem poplačevale tudi svoje stroške postopkov. Toda zakaj med spremembami ni predlogov, da bi bili ti isti državljani, ki bodo zdaj imeli bolje zaščitena denarna sredstva, bolje zaščiteni tudi v primeru, ko bi jim upniki za res minimalne zneske lahko ogrozili bivanje v edini nepremičnini? Ali drugače, zakaj en del državnega aparata pomaga omogočati še večjo revščino najranljivejših?
Predstavnica predlagateljev sprememb zakona, državna sekretarka na ministrstvu za pravosodje Tina Brecelj, argumentira: »Izvršilni postopek je krona sodnega postopka. Upnik mora imeti pravico, da tisto, kar mu je bilo dosojeno, učinkovito izterja. Edini korektiv, ki ga dopuščata naša Ustava in Evropska konvencija o človekovih pravicah, je, da se izvršba toliko omeji, da je zagotovljeno dostojanstvo dolžnika. Za to smo pri prilivih na tekoče račune že poskrbeli oz. bomo z novelo, ki je zdaj še v parlamentarni proceduri. Toda pri nepremičninah ne gre tako. Zakonodajalec ne more upniku predpisati vrstnega reda izvršilnih sredstev. Upnik ima tukaj proste roke. Lahko gre tudi takoj za bagatelni znesek v izvršbo na nepremičnino. To pa zato, ker je upnik gospodar izvršilnega postopka, in sprememba bi bila ustavno nedovoljena, pa tudi evropska zakonodaja takih korektivov ne prenese.«
Država torej nima možnosti, da bi z zakonskim posegom v sodni postopek dolžnike razlikovala na tiste bolj ali manj prizadete z morebitno izgubo nepremičnine, čeprav se upnik sploh ne poplača, četudi so stroški postopkov za dolžnika in državo nesorazmerno visoki in četudi posledice take zakonodaje pozneje tudi finančno nosi sama: »Država to možnost sicer ima, vendar ne z Zakonom o izvršbi in zavarovanju! Lahko pa z institutom odpusta dolga, ki so ga nekatere države že uvedle, določeno višino dolga odpusti. Vendar takega določila ne moremo zapisati v ta zakon. Kolikor vem, so v Italiji skušali omejiti deložacije socialno ogroženih v tovrstnih izvršilnih postopkih, vendar je taka odločitev na Evropskem sodišču za človekove pravice padla. Prav zaradi zaščite upnika, ki mora imeti možnosti za izterjavo, in hkrati tudi zaradi nedopustnosti neenake obravnavane dolžnikov v izvršilnem postopku.«
Tako bo, kot kaže, kljub že 11. popravku zakona o izvršbi in zavarovanju, kljub temu da se brez uspešne dražbe konča več kot 97 % izvršilnih postopkov, tudi odslej mogoče izvršbe na nepremičnine sprožati že za nekaj evrov in nepremičnine prodajati na dražbi za dolg, ki je manjši od samih sodnih stroškov. Da bi vsaj nekoliko omilili posledice očitno nespremenljive zakonodaje, bi morali biti tudi dolžniki veliko aktivnejši, kot praksa kaže, da so. Sodnica Erika Ponikvar Dečman: »Dolžniki pogosto ne odreagirajo na sporočila sodišča. Vendar je vsako pisanje sodišča treba vzeti z vso skrbnostjo in se nanj odzivati pravočasno, saj si bodo dolžniki s tem prihranili zelo veliko težav, ki si jih sicer s takim ignoriranjem nakopljejo.«
Odgovornost je seveda na dolžniku, ki v nesreči velikokrat ostaja sam, čeprav bodo posledice njegovih odločitev ali neodločitev velike za celoten družbeni sistem. Zato bi zagotovo veljalo premisliti, ali sistem, ki ščiti pravice upnikov, da dobijo, kar jim pripada, hkrati res dovolj razume tudi, da ljudje na dnu niso sposobni ne izbrskati, ne razumeti, še manj izkoristiti vseh z zakonom danih možnosti, da paralizirani od strahu in brez denarja potrebujejo drugačno pomoč, kot so na papir izpisani členi zakona, pravni poduki ali težko dosegljiva brezplačna pravna pomoč. Da s tem, ko jih puščamo, naj se znajdejo, kot se znajo, češ da je vsak pač dolžan poskrbeti zase, izgubljamo vsi in da socialni sistem, ki ne zna priskočiti na pomoč, ko je še čas nesrečo vsaj omiliti, revščino le pomaga poglabljati.
Ob svetovnem dnevu radia se sprašujemo o trendih, ki se nakazujejo v 'Novem svetu' avdia in spremembah navad naših občinstev. Bo umetna inteligenca na področju radia velik igralec ali bolj nenevaren asistent? Dotaknemo se tudi predlaganih sprememb medijske zakonodaje in tega, kako dobro ta opremlja radio za neizbežno migracijo iz analognega v digitalno domeno. Kaj korenito varčevanje v našem javnem servisu pomeni za razvoj radia in ali je radio v svojem bistvu še isti kot pred stoletjem, ko se je v svetu začenjala pisati njegova zgodba?
Z ministrico za kulturo dr. Asto Vrečko se pogovarjamo o presežkih in težavah v slovenski kulturi, kadrovanju, statusu samozaposlenih, institucionalni in alternativni kulturi, EPK v Novi Gorici, prenavljanju medijske zakonodaje, RTV Slovenija, odnosu do poezije in ideologije. Pa tudi o aktualnih vladnih in strankarskih pretresih.
V Globalnem poročilu o razmerah v delovnem okolju Gallup smo bili Evropejci v letu 2022 najbolj nezadovoljni na svojih delovnih mestih na svetu. Takih, ki so so svoje delo opravljali zavzeto, je bilo 13 odstotkov, to je bilo precej nižje od svetovnega povprečja, ki je bilo pri 23 odstotkih. Zakaj se v službi ne počutimo dobro, kdo je odgovoren za naše dobro počutje pri delu in kakšne so prakse za izboljšanje delovne klime v nekaterih slovenskih podjetjih? Odgovore smo iskali na mednarodnem kadrovskem forumu IEDC – Poslovne šole Bled, ki je letos potekal pod naslovom “Dobro počutje pri delu”.
Medtem ko imajo nekateri državljani lahko koristi od energije, pridobljene iz obnovljivih virov, si več kot 50 milijonov ljudi v EU ne more privoščiti ustrezne ravni porabe energije in živi v energetski revščini. Prejšnji teden so torej v Hrastniku odprli prvo zadružno skupnostno samooskrbno sončno elektrarno v državi, ki ob demokratičnem potencialu naslavlja tudi vprašanje, kako v energetske skupnosti vključevati tiste, ki si ne morejo privoščiti energetskega prehoda. Sogovornika: Boštjan Remic, društvo za sonaraven razvoj Focus; dr. Tomislav Tkalec, vodja sektorja za obnovljive vire energije na direktoratu za energijo ministrstva za okolje, podnebje in energijo.
Medijski zakon, ki je bil sprejet leta 2001, je zastarel. Sredi decembra 2023 se je začela javna razprava o predlogu novega zakona o medijih, za katerega na ministrstvu za kulturo, kjer so ga napisali, pravijo, da je sodoben in ambiciozen.
Slovenija bo v začetku februarja izdala tako imenovane ljudske obveznice. Med 1. in 16. februarjem bo državna zakladnica fizičnim osebam v nakup ponudila za 250 milijonov evrov dolžniških vrednostnih papirjev. To bo prva izdaja obveznic, namenjena izključno neprofesionalnim vlagateljem.
Čeprav strokovnjaki na nujnost prehoda iz institucionalne oskrbe v skupnostno opozarjajo že desetletja, v Sloveniji na tem področju še vedno zaostajamo. V procesu sprejemanja je desetletna strategija za dezinstitucionalizacijo, ki bo določila konkretne ukrepe in zaveze glede preobrazbe zavodov tako, da bo za 3.500 uporabnikov socialnovarstvenih zavodov, centrov za usposabljanje, delo in varstvo, varstveno delovnih centrov in kombiniranih zavodov omogočeno življenje s podporo v skupnosti. Ta reforma bo omogočila tudi začetek črpanja evropskih kohezijskih sredstev že letos. Po naših informacijah gre za približno trideset milijonov evrov evropskih sredstev. Ne glede na ta sredstva, v ospredju bi morale biti osnovne človekove pravice.
Vlada je pred kratkim potrdila predlog zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o osnovni šoli, ki med drugimi prinaša tudi nekaj novosti pri nacionalnem preverjanju znanja, šolanju na domu in obveznih tujih jezikih. Večplastnega vprašanja o izzivih sodobnega izobraževalnega sistema in ciljih, ki jih kot družba želimo doseči se v Vročem mikrofonu lotevamo s premislekom o izobraževalni politiki in smiselnosti priprave celovitega nacionalnega programa vzgoje in izobraževanja. Gost Borisa Žgajnarja je dr. Damijan Štefanc, izredni profesor za področje didaktike in kurikularnih teorij na ljubljanski Filozofski fakulteti.
S profesorico sociologije in nekdanjo hrvaško zunanjo ministrico dr. Vesno Pusić o aktualnih izzivih Evropske unije. Zakaj je širitev na Balkan zastala, kje so resnične meje Unije, kakšna je njena vloga v vojni, kaj dobrega in morda tudi slabega prinaša članstvo. Kaj bi še lahko storili za boljše odnose med Slovenijo in Hrvaško. *Vsebina je del projekta I know EU/ Tu EU 2024, ki ga sofinancira Evropska unija.
Bosansko-ameriški pisatelj, pesnik, kolumnist in predavatelj kreativnega pisanja na ugledni ameriški univerzi Princeton Aleksandar Hemon velja za enega največjih mojstrov pisane besede s tega prostora, ki mu je uspelo na zelo zahtevnem in konkurenčnem ameriškem trgu. Že več kot 30 let živi v Združenih državah Amerike, kjer se je znašel tik pred krvavim razpadom Jugoslavije in pozneje čez lužo tudi ostal.
Več kot pol ure sodne obravnave, 6 strani zapisnika, moralni nauk in 40 evrov globe, to je epilog neplačane vozovnice za Ljubljanski potniški promet, ki si ga je privoščila mladoletnica. Gre za 1,30 evra. V letu 2022 je mestni inšpektorat podal več kot 720 obdolžilnih predlogov na okrajno sodišče v Ljubljani zaradi neplačila vozovnice za Ljubljanski potniški promet. "Mi ne vemo, v kakšen dohodkovni razred neplačnik spada, niti nas to ne zanima," pravijo na LPP, kjer opažajo rast neplačnikov. Na sodišče grejo samo mladoletni, odrasli neplačniki pa, če se ne pritožijo, samo plačajo globo.
V oceanskih sedimentih je približno 14 milijonov ton mikroplastike in nimamo prav nobene metode, da bi jo očistili. Podobno, le manj oprijemljivo je v našem vsakdanjem življenju. Da jo vsebuje že skoraj vsaka rečna ali morska riba, je splošno znano, a čisto vsakič se nam med obrokom v taki ali drugačni obliki prikrade na krožnik, najdemo jo v kozmetiki, prav zdaj kroži v zraku okoli vas. Mikroplastika je simptom našega časa, na katerega za zdaj nimamo rešitve.
Dopolnilno zdravstveno zavarovanje konec letošnjega leta odhaja na smetišče zgodovine. Nadomestil ga bo obvezni zdravstveni prispevek v višini 35 evrov. Ta znesek naj se ne bi spremenil vsaj do marca 2025, ko je predvidena prva uskladitev. Kaj morajo pred uvedbo obveznega zdravstvenega prispevka vedeti zavarovanci? Kako bodo prispevek poravnavali upokojenci, kdo bo plačevanja oproščen in kdaj bodo zavarovanci od komercialnih zavarovalnic dobili vrnjena presežna plačila za dopolnilno zavarovanje?
Podnebna konferenca Združenih narodov COP28, ki letos poteka v Dubaju, je v zadnji in najbolj napeti fazi.
RTV Slovenija se utaplja v izgubah, ki jih je za seboj pustilo nekdanje vodstvo, dvig stroškov dela in storitev na ravni države, z inflacijo neusklajena naročnina in tudi nestrateško poslovanje skozi leta. Kot je danes zjutraj na nujni seji parlamentarnega odbora za kulturo povedal predsednik uprave Zvezdan Martič, ocenjujejo, da primanjkljaj za pripravo proračuna za leto 2024 znaša 23 milijonov evrov.
Pred skoraj natanko štirimi meseci se je Slovenija zbudila v povsem novo poglavje sodobne zgodovine naravnih nesreč in človeške solidarnosti. Vsak kraj, občina in regija so glede na razmere in možnosti ubrale nekoliko drugačno pot krpanja materialnih in čustvenih ran in iskanja pomoči za sanacijo. Mi smo obiskali le eno od mnogih, kamniško občino, kjer so izjemno razdejanje poleg poplavnih voda povzročile hudourniške naplavine in številni plazovi. Kako se s posledicami soočajo predvsem tisti, ki se še ne morejo vrniti domov ali pa bodo potrebovali nadomestno rešitev
Narod brez elite je samo amorfna gmota ljudi, ki ne ve, kam in kako. S temi besedami je Jože Anderlič, ki je v Ljubljani zgradil kompleks s pregrešno dragimi stanovanji, sprožil plaz komentarjev in razprav o slovenski eliti. Hkrati se zaradi številnih drugih primerov pogospodenja Ljubljane sprašujemo, ali se središče našega glavnega mesta lišpa le še za bogataše in turiste, vse ostale pa odriva na obrobje.
V Savinjski dolini poteka pospešena sanacija po poplavah, predvsem na najbolj izpostavljenih točkah se trudijo prehiteti zimo. Na cestah in vodotokih je ostalo še veliko dela, ki se bo še krepko zavleklo. V poplavljenih industrijskih conah na Ljubnem in v Nazarjah se postopoma vzpostavlja proizvodnja, v obeh največjih podjetjih razmišljajo tudi o nadomestnih lokacijah. Za najbolj ogrožena stanovanjska naselja in hiše pa je že bila sprejeta odločitev o selitvah. Kako poteka poplavna obnova v Savinjski dolini, kje so največje težave, kako bo v praksi s selitvami, kakšne so razmere na terenu in kako uskladiti različne interese? To je le nekaj vprašanj, na katere je v živo iz našega studia odgovarjal državni sekretar za obnovo po poplavah Boštjan Šefic.
Napad Hamasa na jug Izraela 7. oktobra se ni zgodil v vakuumu, je pred časom poudaril generalni sekretar OZN Antonio Guterres. Tudi grozljiva humanitarna katastrofa, ki jo spremljamo v Gazi, pa tudi nasilje na Zahodnem bregu, imata svoj zgodovinski in politični kontekst. Več kot 70-letna rana nerešenega palestinsko-izraelskega konflikta na Bližnjem vzhodu vpliva tako na odnos med Zahodom in muslimanskim svetom kot tudi na geopolitično stabilnost celotnega sveta.
V občini Gorenja vas - Poljane so četrti dan po poplavah našteli 210 plazov, zdaj so jih sanirali nekje deset odstotkov. V prvih dneh so bila od sveta odrezana cela naselja, zdaj, v sicer zelo veliki občini po površini, ki ima veliko stranskih dolin in 380 kilometrov cest, ni dostopa le do štirih hiš. Nekaj časa so bili odrezani tudi domačini v dolini Hrastnice na Škofjeloškem. A tam ni samo poplavljala Hrastnica, v kraju Sveta Barbara se je za hišo sprožil 150 metrov dolg plaz, ki zdaj miruje, sanacija pa bo dolgotrajna.
Neveljaven email naslov