Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Glosa Marka Radmiloviča, ki je ne smete zamuditi.
Mogoče bi bilo za Jadransko morje bolje, ko bi na Hrvaškem prepovedali turizem in dovolili izkoriščanje nafte in plina.
Nedavna novica, da je hrvaška vlada podelila koncesije za iskanje najdišč nafte in plina v Jadranskem morju, ni povzročila ogorčenja le v sosednji državi, temveč delno tudi v Sloveniji. Ne le zaradi tega, ker je Jadransko morje integralni del slovenskega ozemlja, temveč tudi zaradi dejstva, da ogromno Slovencev tradicionalno dopustuje na jadranski obali. Številni pa imajo tam tudi svoje lastne počitniške zmogljivosti, kot se reče vikendom.
Argument proti nafti je na prvi pogled jasen vsakemu kolikor toliko ozaveščenemu Evropejcu. Nafta pomeni onesnaženje in s prihodom naftne industrije v akvatorij bi bilo konec nedolžnosti “enega zadnjih nedotaknjen biserov evropske celine”, kot turistični prospekti radi imenujejo obalo Istre, Kvarnerja, Dalmacije, Črnogorskega primorja in seveda številnih otokov.
Alternativa naftni industriji, ki obubožano Hrvaško vabi predvsem s takojšnjimi in astronomskimi dobički, je trajnostni razvoj; pod tega nasprotniki petro-industrije prištevajo predvsem turizem. Ta je že danes vlečno živinče hrvaškega in po svoje tudi slovenskega gospodarstva. Dileme tako na prvi pogled sploh ni in je ne more biti tudi glede številnih civilnih družbenih gibanj, ki se na Hrvaškem zavzemajo vsaj za referendum o podeljenih koncesijah, če ne že za moratorij na raziskave v Jadranskem morju.
Vendar, ali je zadeva s naftnimi koncesijami res tako zelo enoznačna, kot je to videti na prvi pogled? Samo v eksperimentalne namene in nevzdržno na pamet primerjajmo nekatere vplive tako množičnega turizma kot naftne industrije na okolje.
Do naftne industrije se ljudje vedemo dvolično. V bistvu zapolnjuje večino naših energetskih potreb, z njeno pomočjo se hranimo in oblačimo, a vendar smo do nje gorki in jo kritiziramo kadarkoli je le mogoče. Je pa res, da je tudi naftna industrija dvolična do nas kot svojih odjemalcev!
Kljub temu, da gre za največji posel na planetu, nam naftne družbe ne privoščijo zastonj stranišča na bencinskih postajah, ne plačajo oskrbovalk in zato imamo tam koncesionarje, ki te z žalostnimi vzhodnjaškimi očmi premerijo, ako po opravljeni potrebi ne spustiš novca v krožniček.
Da je naftna industrija okoljsko vprašljiva zadeva, je jasno vsakemu otroku … Ali pa je za okolje res bolj škodljiva kot množični turizem, pa je že druga zgodba. In dilema, ali si resnično želite imeti Jadran z naftnimi ploščadmi, se zdi bistvena le do prvega julija.
Poglejmo Norveško, ekološko eno najbolj osveščenih držav na planetu, ki je svoje blagostanje pridelala na naftnih ploščadih, nato pa na drugi strani poglejmo Benetke kot simbol množičnega turizma. Okolje na Norveškem, predvsem morsko dno, je zaradi vrtanja sicer obremenjeno, vendar pod strogim nadzorom še vzdržno; na drugi strani pa je Benetke, ta dragulj civilizacij, množični turizem povsem uničil. Pa ne le simbolno, ko milijoni histeričnih turistov s svojimi pogledi in fotografijami izpijajo preteklost iz večnih zidov, temveč tudi povsem konkretno, saj je bilo mesto, ne glede na to, da je šlo za metropolo, v srednjem veku zasnovano za omejeno število meščanov, ki so imeli bistveno manj potreb, kot jih ima danes sodobni turist.
Pa ne le Benetke. Množični turizem uničuje vse na svoji poti. Evropska mesta, arabske puščave, celo Mount Everest je delno uničen. Zaprte alpske doline morajo predelovati na milijone ton odplak, na najvišje gore speljujemo vodovod, restavracije s hitro prehrano se naseljujejo na vaških trgih tretjega sveta.
Raziskave o škodljivem vplivu turizma na okolje niso več noben bav-bav in v prvih bojnih vrstah je predvsem voda. Pritisk turistov na njeno rabo v suhih in nevodnatih predelih planeta, ki turiste praviloma privabljajo. Povprečen dopustnik v mediteranskih deželah dnevno porabi do 440 litrov vode – če vemo, da dopustniki iz turistične objestnosti porabijo več vode, kot je porabijo doma. Sem je všteta tako voda za pitje in higieno, kot tudi tista v velikih hotelskih kompleksih in v njihovih bazenskih čudesih.
Po drugi strani je tudi naftna industrija naredila planetu svoj del škode … ena največjih okoljskih nevarnosti je razlitje nafte. Velike in težke katastrofe so se že dogajale zaradi razlitja, a za razliko od turizma, ki je proces, je razlitje skoraj vedno nesreča – se pravi dogodek, ki se mu je mogoče z nadzorom in zakonodajo izogniti.
In če se vrnemo na Jadransko obalo, izhodišče današnjega razmišljanja: dovolj je, da se od maja do oktobra znajdemo na Stradunu, legendarni in mistični arteriji starodavnega Dubrovnika. V zadnjih letih se je Dubrovnik znašel na menuju velikih križark in od ulice ter posledično od mesta ni ostalo prav nič več. Starodavni gosposki duh se je utopil v turistični navlaki, skrivnostne ulice so prepojene z znojem alkohola in avanture željne mularije, ki zase rada misli, da je izjemna.
Ali je potem takem ekonomska prihodnost Jadrana turistična bebavost, ki je svoj imperij zgradila na plaži in očaranju s preprostimi zgodovinskimi dejstvi, ali pa je trajnostni razvoj naftna ploščad, parkirana nekje pri Visu?
Energetska razmišljanja sodobnega in salonskega razsvetljenstva so pogosto naivna v svojem a priori nasprotovanju in hkrati nedosledna v svojem argumentiranju. Na drugi strani je prav tako naivno razmišljanje o turizmu kot o čarobni industriji, ki potrebuje le domačo hrano in popoln pejsaž, pa že nosi zlata jajca. Gre za protikoncesijska razmišljanja recimo hrvaške estrade in tamkajšnje civilne družbe – za razmišljanja brez vedenja o moralnem ali socialnem opustošenju, ki ga s seboj prinaša masovni turizem.
Pred tremi leti je turistično gospodarstvo proslavljalo milijardnega turista v enem samem letu. Počasi zmanjkuje mest, kamor je še mogoče odpotovati in biti sam in turizem se pospešeno bliža svojemu absurdu, ko bo preveč turistov hotelo na premalo destinacij. V primerjavi s to histerijo se zdi črpanje nafte zelena alternativa. Ali povedano drugače: mogoče bi bilo za Jadransko morje bolje, ko bi na Hrvaškem prepovedali turizem in dovolili izkoriščanje nafte in plina.
750 epizod
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Glosa Marka Radmiloviča, ki je ne smete zamuditi.
Mogoče bi bilo za Jadransko morje bolje, ko bi na Hrvaškem prepovedali turizem in dovolili izkoriščanje nafte in plina.
Nedavna novica, da je hrvaška vlada podelila koncesije za iskanje najdišč nafte in plina v Jadranskem morju, ni povzročila ogorčenja le v sosednji državi, temveč delno tudi v Sloveniji. Ne le zaradi tega, ker je Jadransko morje integralni del slovenskega ozemlja, temveč tudi zaradi dejstva, da ogromno Slovencev tradicionalno dopustuje na jadranski obali. Številni pa imajo tam tudi svoje lastne počitniške zmogljivosti, kot se reče vikendom.
Argument proti nafti je na prvi pogled jasen vsakemu kolikor toliko ozaveščenemu Evropejcu. Nafta pomeni onesnaženje in s prihodom naftne industrije v akvatorij bi bilo konec nedolžnosti “enega zadnjih nedotaknjen biserov evropske celine”, kot turistični prospekti radi imenujejo obalo Istre, Kvarnerja, Dalmacije, Črnogorskega primorja in seveda številnih otokov.
Alternativa naftni industriji, ki obubožano Hrvaško vabi predvsem s takojšnjimi in astronomskimi dobički, je trajnostni razvoj; pod tega nasprotniki petro-industrije prištevajo predvsem turizem. Ta je že danes vlečno živinče hrvaškega in po svoje tudi slovenskega gospodarstva. Dileme tako na prvi pogled sploh ni in je ne more biti tudi glede številnih civilnih družbenih gibanj, ki se na Hrvaškem zavzemajo vsaj za referendum o podeljenih koncesijah, če ne že za moratorij na raziskave v Jadranskem morju.
Vendar, ali je zadeva s naftnimi koncesijami res tako zelo enoznačna, kot je to videti na prvi pogled? Samo v eksperimentalne namene in nevzdržno na pamet primerjajmo nekatere vplive tako množičnega turizma kot naftne industrije na okolje.
Do naftne industrije se ljudje vedemo dvolično. V bistvu zapolnjuje večino naših energetskih potreb, z njeno pomočjo se hranimo in oblačimo, a vendar smo do nje gorki in jo kritiziramo kadarkoli je le mogoče. Je pa res, da je tudi naftna industrija dvolična do nas kot svojih odjemalcev!
Kljub temu, da gre za največji posel na planetu, nam naftne družbe ne privoščijo zastonj stranišča na bencinskih postajah, ne plačajo oskrbovalk in zato imamo tam koncesionarje, ki te z žalostnimi vzhodnjaškimi očmi premerijo, ako po opravljeni potrebi ne spustiš novca v krožniček.
Da je naftna industrija okoljsko vprašljiva zadeva, je jasno vsakemu otroku … Ali pa je za okolje res bolj škodljiva kot množični turizem, pa je že druga zgodba. In dilema, ali si resnično želite imeti Jadran z naftnimi ploščadmi, se zdi bistvena le do prvega julija.
Poglejmo Norveško, ekološko eno najbolj osveščenih držav na planetu, ki je svoje blagostanje pridelala na naftnih ploščadih, nato pa na drugi strani poglejmo Benetke kot simbol množičnega turizma. Okolje na Norveškem, predvsem morsko dno, je zaradi vrtanja sicer obremenjeno, vendar pod strogim nadzorom še vzdržno; na drugi strani pa je Benetke, ta dragulj civilizacij, množični turizem povsem uničil. Pa ne le simbolno, ko milijoni histeričnih turistov s svojimi pogledi in fotografijami izpijajo preteklost iz večnih zidov, temveč tudi povsem konkretno, saj je bilo mesto, ne glede na to, da je šlo za metropolo, v srednjem veku zasnovano za omejeno število meščanov, ki so imeli bistveno manj potreb, kot jih ima danes sodobni turist.
Pa ne le Benetke. Množični turizem uničuje vse na svoji poti. Evropska mesta, arabske puščave, celo Mount Everest je delno uničen. Zaprte alpske doline morajo predelovati na milijone ton odplak, na najvišje gore speljujemo vodovod, restavracije s hitro prehrano se naseljujejo na vaških trgih tretjega sveta.
Raziskave o škodljivem vplivu turizma na okolje niso več noben bav-bav in v prvih bojnih vrstah je predvsem voda. Pritisk turistov na njeno rabo v suhih in nevodnatih predelih planeta, ki turiste praviloma privabljajo. Povprečen dopustnik v mediteranskih deželah dnevno porabi do 440 litrov vode – če vemo, da dopustniki iz turistične objestnosti porabijo več vode, kot je porabijo doma. Sem je všteta tako voda za pitje in higieno, kot tudi tista v velikih hotelskih kompleksih in v njihovih bazenskih čudesih.
Po drugi strani je tudi naftna industrija naredila planetu svoj del škode … ena največjih okoljskih nevarnosti je razlitje nafte. Velike in težke katastrofe so se že dogajale zaradi razlitja, a za razliko od turizma, ki je proces, je razlitje skoraj vedno nesreča – se pravi dogodek, ki se mu je mogoče z nadzorom in zakonodajo izogniti.
In če se vrnemo na Jadransko obalo, izhodišče današnjega razmišljanja: dovolj je, da se od maja do oktobra znajdemo na Stradunu, legendarni in mistični arteriji starodavnega Dubrovnika. V zadnjih letih se je Dubrovnik znašel na menuju velikih križark in od ulice ter posledično od mesta ni ostalo prav nič več. Starodavni gosposki duh se je utopil v turistični navlaki, skrivnostne ulice so prepojene z znojem alkohola in avanture željne mularije, ki zase rada misli, da je izjemna.
Ali je potem takem ekonomska prihodnost Jadrana turistična bebavost, ki je svoj imperij zgradila na plaži in očaranju s preprostimi zgodovinskimi dejstvi, ali pa je trajnostni razvoj naftna ploščad, parkirana nekje pri Visu?
Energetska razmišljanja sodobnega in salonskega razsvetljenstva so pogosto naivna v svojem a priori nasprotovanju in hkrati nedosledna v svojem argumentiranju. Na drugi strani je prav tako naivno razmišljanje o turizmu kot o čarobni industriji, ki potrebuje le domačo hrano in popoln pejsaž, pa že nosi zlata jajca. Gre za protikoncesijska razmišljanja recimo hrvaške estrade in tamkajšnje civilne družbe – za razmišljanja brez vedenja o moralnem ali socialnem opustošenju, ki ga s seboj prinaša masovni turizem.
Pred tremi leti je turistično gospodarstvo proslavljalo milijardnega turista v enem samem letu. Počasi zmanjkuje mest, kamor je še mogoče odpotovati in biti sam in turizem se pospešeno bliža svojemu absurdu, ko bo preveč turistov hotelo na premalo destinacij. V primerjavi s to histerijo se zdi črpanje nafte zelena alternativa. Ali povedano drugače: mogoče bi bilo za Jadransko morje bolje, ko bi na Hrvaškem prepovedali turizem in dovolili izkoriščanje nafte in plina.
Glosa Marka Radmiloviča o trenutno najbolj popularni težavi velike evropske družine - predsedniku komisije Jean-Claudu Junckerju.
Tokrat pa poziv k razumu in umiritvi razmer, ki so tik pred tem, da steče kri. Namreč: Slovenija se je znašala tik pred vojno! Sindikat policistov oziroma njegov predsednik je pred dnevi dejal: »Vlada nam je napovedala vojno in mi jo sprejmemo!« Od takrat so poročila polna informacij o "vojni napovedi" policistov, "o pogajanjih za preklic vojne napovedi" in tako naprej in tako nazaj. Ker je vojna huda reč, se bomo za nekaj stavkov poglobili v tematiko in poskušali zadevo preprečiti.
Tokrat pa poziv k razumu in umiritvi razmer, ki so tik pred tem, da steče kri. Namreč: Slovenija se je znašala tik pred vojno! Sindikat policistov oziroma njegov predsednik je pred dnevi dejal: »Vlada nam je napovedala vojno in mi jo sprejmemo!« Od takrat so poročila polna informacij o "vojni napovedi" policistov, "o pogajanjih za preklic vojne napovedi" in tako naprej in tako nazaj. Ker je vojna huda reč, se bomo za nekaj stavkov poglobili v tematiko in poskušali zadevo preprečiti.
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Marko Radmilovič tokrat o vesolju in rušilni moči slovenske strankarske politike, ki je svoje zobe pokazala to jesen tudi na mednarodnem parketu.
Zapisi iz močvirja tokrat o tem, da je novinarka opravila svoje delo, obveščevalna agencija pa ne.
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Tokrat o najbolj zanimivem ministrskem zaslišanju, kar jih je bilo v zgodovini slovenske demokracije.
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Marko Radmilovič sedi v močvirju in razmišlja o tem, zakaj slovenska salonska levica razpravlja o privatizaciji Aerodroma Ljubljana in Telekoma. Tradicionalno se namreč levičarji vozijo z vlakom, na podeželju pa pod pojmom "Trojček" poznajo zgolj zanimivo spolno prakso.
Marko Radmilovič sedi v močvirju in razmišlja o tem, zakaj slovenska salonska levica razpravlja o privatizaciji Aerodroma Ljubljana in Telekoma. Tradicionalno se namreč levičarji vozijo z vlakom, na podeželju pa pod pojmom "Trojček" poznajo zgolj zanimivo spolno prakso.
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Na ruški meteorit ne bi smeli gledati kot na predvolilno zanimivost, temveč predvsem kot na razvojno priložnost.
Nekaj nepovezanih, naključnih in najbrž povsem napačnih misli o prodaji Mercatorja.
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Neveljaven email naslov