![Elda Viler je bila rojena v Koštaboni, istrski vasici nad Koprom. Ker je že kot otrok rada prepevala, jo je kmalu 'odkril' glasbenik Vinko Horvat, ki jo je povabil, naj pride prepevat za goste v Portorož. Že leta 1964 je nastopila na Slovenski popevki in drugo je, kot pravijo, zgodovina. Foto: MMC RTV SLO / Ana Jurc](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2009/06/13/64595546_viler1-1.jpg)
"Kaj si ti tjepana - to pomeni usekana - mi smo kmetje, nimamo glasbene izobrazbe," sta mi govorila starša, a me nista odvrnila.
![Elda Viler in Ana Dežman](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2009/06/13/64595548_viler3-1.jpg)
Moj mož je imel večjo tremo kot jaz, ko sem šla nastopat. In ko sem prišla domov, je rekel: "Mimo je, hvalabogu. Dobra si bila." Samo njegovega mnenja sem se bala!
![Elda Viler](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2009/06/13/64595547_viler2-1.jpg)
Bilo je, kot bi zobala drobtine v kokošnjaku: vsak je dobil neko malenkost, pa smo nastopali celo noč in domov sem prihajala ob osmih zjutraj. Po nastopih sem jokala, a mož mi je govoril, naj zdržim, saj čez teden še za kruh nismo imeli. Za tistih sto dinarjev vsega skupaj ... Žalostno je bilo. Blišč in beda.
![Majda Sepe](https://img.rtvcdn.si/upload/Kultura/glasba/sepe_majda_1.jpg)
![Elda Viler](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2009/06/13/64595587_viler.jpg)
"Lastovka slovenske popevke", "žametni glas iz Koštabone", "najboljša slovenska pevka vseh časov" in še kaj je bilo v preteklosti že napisanega. A, roko na srce, prepogosto zlorabljena krilatica je tukaj na mestu: Elda Viler je legenda. Primadona iz časov, ko so naša pevska imena nekaj štela tudi zunaj meja domovine.
Zdenka Kovačiček, Oto Pestner, Gal Gjurin, Edvin Flisar in seveda hčerka, z zelo podobnim glasom obdarjena pevka Ana Dežman, si je vzela nekaj časa za klepet. V očitno uigranem, a zato nič manj iskrenem toku asociacij (in Aninim prijaznim vmešavanjem: "Skrajšaj, mama, skrajšaj!") se spominja vsega, od pevskih začetkov v domači cerkvi in anekdotic o Majdi Sepe, pa do težkih let "izgnanstva" iz slovenske kulturne srenje, v katerih se je umaknila v tišino, pa do počasne vrnitve v javno življenje.Zgoščenka restavriranih posnetkov vaše 50-letne kariere izide 6. septembra, na dan, ko bo potekala letošnja Slovenska popevka. Ali v današnji Slovenski popevki vidite vzporednice s festivalom, ki se je pred desetletji začel na Bledu in je bil osrednji popkulturni dogodek v državi?
Prireditev nima več teže, ki jo je imela včasih in zato pada tudi njena kakovost: ljudje vse prehitro stresejo nekaj iz rokava, vse se dela brez srca, brez ... No, tako bom rekla: jaz sem vedno rada delala počasi, da sem lahko pustila pesem, da se je prevetrila v meni, da sem se je naučila, da sem premislila in da ni prišla kar tako, brez globine. S Srcem (smeh).
Konec sedemdesetih in v začetku osemdesetih se je festival izpel, beseda "popevkar" je postala skoraj žaljivka, mlade so zanimali drugi žanri. Nato sta se v devetdesetih pojavili Helena Blagne in Simona Weiss, ki sta s popevkami znali privabiti ogromno ljudi. So zlata leta slovenske popevke dokončno mimo?
Zame je to težko vprašanje, ker se s tem ne ukvarjam več. Pevke, ki so prišle pozneje, niso imele takega pristopa k popevki kot naša generacija, tako kar se tiče besedila kot tudi glasbe in ritma. To, kar so pozneje peli, je bila vse "koruza", "futr za folk".
Včasih ni bilo treba, da si bila ne vem kako dobro videti – no, koristilo je že: Majda Sepe je bila denimo božanska. Leta 1964, ko sem na festival prišla z njo odpet pesem S teboj, me je prišla objet ter mi stisnit roko. "Oh, če bi jaz imela tvoj glas!", mi je takrat rekla. "Ti imaš pa tako lep stas," sem ji odgovorila. Videz je bil seveda pomemben, a ni štel toliko kot interpretacija.
Ivo Umek, direktor Založbe kaset in plošč RTV SLO, je nekoč izjavil, da ste "po glasu, petju, dikciji in interpretaciji" prekašali Marjano Deržaj. Kljub temu se zdi, da sta bili Deržajeva in Sepetova v 60. in 70. letih medijsko bolj izpostavljeni.
Seveda, peli sta pesmi, ki so bile pisane za ljudi; sama sem obžalovala, da me občinstvo ni bolj maralo. Zame so rekli, "saj jo bo že Tone naučil" (njen mož, Anton Dežman, je bil oboist v Simfoničnem orkestru RTV Slovenija in pozneje producent za resno glasbo, op. n.) ali pa "le Elda lahko odpoje to in to pesem". Majda Sepe je enkrat pripomnila, da mojih komadov niti glasbeniki ne znajo odigrati, češ da "so same mravlje notri" - torej zato, ker je bilo notno črtovje tako gosto popisano; sama je raje izbirala lažje pesmi. Druge pevke so bile zato tudi vabljene na več nastopov.
Ste to kdaj občutili kot krivico?
Seveda me je malo prizadelo, da s petjem nisem mogla prosperirati – saj nisem imela povabil, ni bilo zaslužka. Veste, že obleke so stale ... Tudi kolegi so mi govorili, da s svojo vrsto glasbe ne bom nikoli zaslužila. Z možem sva si obljubila, da bova delala iskreno, da bova ustvarjala le za svoj užitek, a enostavno ni šlo – treba je bilo živeti, zato sem pozneje šla tudi v narodno glasbo.
Nato se pogovor seveda dotakne največjega razočaranja v pevkinem glasbenem življenju. Vilerjeva, ki je veljala za eno najboljših pevk v Jugoslaviji, je po osamosvojitvi Slovenije ostala brez statusa svobodnega umetnika. Na odločbi – pod njo se je podpisal takratni minister za kulturo Andrej Capuder – je pisalo, da je sicer res, da poje in snema, vendar "ne teži k sodobnim izrazom". Po 25 letih petja in pičlih pet let pred upokojitvijo je tako ostala brez najosnovnejšega statusa kulturnega delavca.
"S tem so zelo prizadeli predvsem mojega moža. "Na, tu imaš svojo posrano Slovensko popevko," mi je takrat rekel," se spominja Vilerjeva. "Šele mnogo let pozneje sem slišala, zakaj - zaradi mojega izleta v narodno glasbo. Pa tisto so bile samo vaje, izšle so kasete, plačana pa praktično nisem bila. Bilo je, kot bi zobala drobtine v kokošnjaku: vsak je dobil neko malenkost, pa smo nastopali celo noč in domov sem prihajala ob osmih zjutraj. Po nastopih sem jokala, a mož mi je govoril, naj zdržim, saj čez teden še za kruh nismo imeli. Za tistih sto dinarjev vsega skupaj ... Žalostno je bilo. Blišč in beda."
Potem, ko so ji vzeli status, je sklenila, da je na odru ne bodo več videli. "Pa so me hodili prosit, večkrat. Preprosto nisem več hotela peti, uprlo se mi je. Zdaj vidim, da sem bila domišljava (vskoči Ana: "Ponosna, mama, ponosna."). "Mož mi je v jezi, kadar sva se sprla, večkrat rekel, da sem razvajena in domišljava. In resnično sem mislila, da sem dobra, če že za širšo publiko ne, da me bodo podprli vsaj glasbeniki. A takrat so šli že počasi v pokoj ali pa so umrli; nikogar ni bilo, ki bi se bojeval zame. Marjana Deržaj me je pozneje nagovarjala, naj znova poskusim, češ da je na oblasti drug minister, ki bi mi vrnil status, a nisem šla."
Večkrat ste izjavili, da se ne bi vrnili na oder, če ne bi tega obljubili pokojnemu možu. Se vam zdaj, z malo več retrospektive, zdi, da je tako moralo biti in da je petje vaše poslanstvo? Ali pa lahko, če bi se naključja spletla drugače, ostali za vedno upokojeni in bili srečni?
V tistih letih sem hodila delat v Trst, sprva namesto mame, ki je zbolela – začela sem, da bi se malo prevetrila, pozabila, na koncu pa sem hodila sedem let. V tistem času nisem poslušala ne radia ne televizije in nisem hodila na koncerte.
Mož me je večkrat prosil, naj kaj zapojem, pa nisem mogla. Ko se prenehaš ukvarjati z glasbo, prenehaš vaditi, prideš iz forme in si preprosto ne želiš več. Nato pa je začela peti ona (pokaže na Ano, ki vneto kima); ko je začela peti moje komade in mi govorila:"Mama, ti si bila najboljša!", sem začela spet peti.
Leta 1997 je minevalo trideset let, odkar sem na Slovenski popevki zmagala s pesmijo Mojmirja Sepeta Vzameš me v roke, in hoteli so, da bi jo odpela ob jubileju vikrške policije. Dirigent Milivoj Šurbek me je prišel štirikrat prosit in šele četrtič sem privolila. Za tisti nastop sem res dala vse od sebe. Takrat smo se dogovorili, da bo nastop interen, a je prišel na televizijo in tako se je (spet) začelo.
S torkovim koncertom zaznamujete 50 let od svojega prvega nastopa v javnosti. Vas glasba in petje navdajata z enakimi občutki kot takrat?
Še z večjimi, bogatejšimi čustvi. Zdaj je vsaka pesem, ki sem jo delala, povezana z Aninim očetom. To je bilo moje življenje; moje življenje je pesem.
Vinko Horvat, ki me je leta 1962 povabil v Portorož, snemat za Radio Ljubljana - tam sem spoznala svojega bodočega moža, ki je igral klavir v obalnem orkestru -, mi je govoril: "Če boš pevka, boš imela čudovito življenje, vsi se ti bodo klanjali ..." Seveda sem hotela nadaljevati. "Kaj si ti tjepana - to pomeni usekana - mi smo kmetje, nimamo glasbene izobrazbe," sta mi govorila starša, a me nista odvrnila. Silne težave pa sem imela, ko sem začela peti v slovenščini (doma smo peli večinoma italijanske pesmi). Tako široke vokale sem pela, tako zanič je bilo! (smeh) A sem se naučila: leta pozneje so me ljudje hvalili, kako dobro pojem istirske pesmi, ker niso vedeli, da sem po poreklu šavrinka (slovenska Istranka, op. n.), kot mi rečemo.
So leta življenja v prestolnici iz vas naredila vsaj "polovično" Ljubljančanko?
Seveda, tu sem pognala korenine, a svojega doma ne bom nikoli pozabila. Tam je in me čaka. Vsi mislijo, da sem Kraševka, ker imam neko pesem, Čez Kras ... ampak saj pomeni dobesedno to, čez Kras – v Istro! (smeh).
Bi radi s koncertom tudi dokazali svojim nekdanjim nasprotnikom, da ste vendarle vi tisti, ki se poslednji in najslajše smeje?
Ne, niti najmanj. Vse je pozabljeno in oproščeno. Nihče več ni kriv: ne jaz, ne oni, ne Bog (smeh). To je bil pač skupek dogodkov. Ko sem iz šavrinskega naselja prišla v Ljubljano, sem bila zelo skromna in zmedena – a vedela sem, kaj hočem. Nisem si drznila parirati ne Majdi ne Marjani, niti do kolen jima nisem segala. Druge pevke so mi večkrat polagale na srce: "Elda, bodi to, kar si." Ampak to ne gre kar čez noč in različni glasbeniki so mi ogromno pomagali z vajami in s pohvalami, da sem se še bolj vžgala za petje.
Če se ozrete nazaj na svojo kariero – je kaj, kar bi storili drugače?
Je ne regrette rien! Je že moralo tako biti, sicer ne bi zrasla iz križevih korenin. Iz križev in težav se učimo, da smo boljši in plemenitejši ter da naposled tudi umremo lažje.
Ana Jurc
"Kaj si ti tjepana - to pomeni usekana - mi smo kmetje, nimamo glasbene izobrazbe," sta mi govorila starša, a me nista odvrnila.
Moj mož je imel večjo tremo kot jaz, ko sem šla nastopat. In ko sem prišla domov, je rekel: "Mimo je, hvalabogu. Dobra si bila." Samo njegovega mnenja sem se bala!
Bilo je, kot bi zobala drobtine v kokošnjaku: vsak je dobil neko malenkost, pa smo nastopali celo noč in domov sem prihajala ob osmih zjutraj. Po nastopih sem jokala, a mož mi je govoril, naj zdržim, saj čez teden še za kruh nismo imeli. Za tistih sto dinarjev vsega skupaj ... Žalostno je bilo. Blišč in beda.
Komentarji so trenutno privzeto izklopljeni. V nastavitvah si jih lahko omogočite. Za prikaz možnosti nastavitev kliknite na ikono vašega profila v zgornjem desnem kotu zaslona.
Prikaži komentarje