![Storilcev očitno nikoli ne bodo spravili za zapahe, a v muzeju še vedno ponujajo pet milijonov dolarjev za vsako informacijo, koristno v lovu na slike. Foto: AP](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2015/08/09/65235636_ap_13031817370.jpg)
![](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2015/08/09/65235641_ap_100311170409.jpg)
![Rembrandt van Rijn: Nevihta na Galilejskem morju (1633)](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2015/08/09/65235635_ukradena-slika.jpg)
![](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2015/03/03/65192762_2015-02-27t124554z_1322451154_gm1eb2r1l4e01_rtrmadp_3_usa-boston-gardner.jpg)
![](https://img.rtvcdn.si/_up/upload/2015/08/09/65235642_ap_03031204355.jpg)
FBI je končno razvozlal skrivnost, zakaj nikoli nihče ni bil aretiran zaradi odmevnega ropa leta 1990 v Bostonu: osumljenca sta mrtva.
Filmski vdor
Zagonetka se zaplete na deževno noč 18. marca 1990, ko sta na vhodna vrata muzeja potrkala moža, oblečena v policijski uniformi, ki sta trdila, da sta dobila prijavo o sumljivem dogajanju v muzeju. Varnostnika sta ju - v nasprotju s politiko muzeja - spustila noter, nato pa sta ju tujca napadla in premagala. Naslednje jutro so ju našli z lepilnim trakom temeljito pričvrščena na njuna sedeža in zaprta v klet.
Storilca najbrž nista bila poznavalca umetnosti, saj sta za seboj pustila nekaj največjih zakladov muzeja, tudi Tizianovo Ugrabitev Evrope. Kljub temu pa je izginilo več umetnin v skupni (vrtoglavi) vrednosti pol milijarde dolarjev, tudi Rembrandtova Nevihta na Galilejskem morju, Vermeerjev Koncert in Manetova Chez Tortoni.
Videti je bilo obetavno
Preiskovalci so že nekajkrat naznanili skorajšnji preboj v primeru: marca 2013 so potrdili, da so se dokopali do identitete tatov, obenem pa pozvali, naj se javi vsakdo, ki je kdaj v letih od kraje videl manjkajoča dela, med katerimi so tudi skice in dragoceni predmeti. Toda že čez mesec dni je bila bostonska policija vso pozornost prisiljena preusmeriti na katastrofalni bombni napad, sabotažo slavnega bostonskega maratona; iskanje umetnin je bilo potisnjeno na stranski tir in ni obrodilo sadov.
Preiskava je FBI pripeljala vse do Irske in Japonske, a se je v zadnjih letih osredotočila nazaj na SV in osrednji del ZDA. FBI-jev posebni agent Peter Kowenhoven je zdaj razkril: "Z izvrstnim raziskovalnim delom smo ugotovili, kdo je rop izvedel, a sta oba storilca že pokojna." Njunih imen kljub temu policija ne bo razkrila.
Še vedno upajo na nove sledi
Še dan pred to objavo je policija objavila zrnat varnostni posnetek, ki je nastal dan pred ropom in na katerem sta (morda) storilca, ki vadita svoj manever za naslednji dan. Oblasti upajo, da bodo z objavo na plan izbezali kako svežo sled, ki bi jih lahko pripeljala do ukradenih slik. Muzej ponuja nagrado v znesku pet milijonov dolarjev vsakomur z informacijami, ki bi pripeljale do odkritja slik.
S sten strmijo prazni okvirji
Tudi zdesetkana zbirka Gardner sicer ni siromašna: muzej ima v lasti okrog 2.500 del, ki se raztezajo od starorimskega mozaika Meduze do bronastih kipov iz starodavne Kitajske - eklektičnost zakladov pač odraža okus zbirateljica s preloma stoletja, po kateri ima ime.
Še najbolj nenavaden prizor v muzeju so prazni okvirji, ki visijo na nekaterih stenah. To je posledica poslednje volje Gardnerjeve, ki je privolila v to, da se njen dom po smrti - ta jo je dohitela leta 1924 - spremeni v muzej, a le pod pogojem, da se zbirka v nobenem pogledu ne spreminja. Ker so nekatere slike ukradli, to pomeni prazne okvirje na stenah.
"Simboli upanja"
Anthony Amore, ki je v muzeju zadolžen za varovanje, okvirje razume kot "simbole upanja", da bodo manjkajoče umetnine nekega dne dobili nazaj. "Preiskava je še kako aktivna in silno metodična," zagotavlja Amore, nekdaj uslužbenec ministrstva za domovinsko varnost, ki pa se zadnjih deset let ukvarja z lovom na ukradene slike. "Te umetnine potrebujemo."
Ekscentrična mecenka
Življenje Isabelle Gardner je vsaj toliko zanimivo kot njena umetniška zbirka. Newyorčanka se je na sever preselila po poroki s poslovnežem Jackom Gardnerjem leta 1860; kmalu se je izkazalo, da ne ustreza zategnjenim maniram bostonske visoke družbe 19. stoletja. Na svojih razkošnih zabavah je stregla - šok in groza - krofe, na dražbah umetnosti pa se je potegovala za iste kose kot ugledni moški zbiratelji. Potem ko je njun prvi otrok umrl pri dveh letih, sta se zakonca umaknila na daljšo pot po Evropi, kjer sta še izpopolnila svojo zbirko umetnin in starin. Ko se je tako razrasla, da je nista več spravila v svojo hišo, sta naročila gradnjo poslopja, v katerem danes domuje njun muzej. Vrata je odprl leta 1903, pet let po Jackovi smrti.
Noben drug muzej na svojo izgubo ne bi tako opozarjal
Naročilo Isabelle Gardner, da mora zbirka ostati nespremenjena, seveda pomeni, da je kraja tudi četrt stoletja pozneje za vsakega novega obiskovalca sveža izkušnja. "Vsak drug muzej bi skušal preprosto zakriti izgubo, sneti okvirje in na stene obesiti kaj drugega," se zaveda Andrew McClellan, ki se na univerzi Tufts ukvarja z zgodovino muzejev. "V Gardnerjevem muzeju pa je srhljiva prezenca, ki bo zaceljena šele po vrnitvi slik."
Komentarji so trenutno privzeto izklopljeni. V nastavitvah si jih lahko omogočite. Za prikaz možnosti nastavitev kliknite na ikono vašega profila v zgornjem desnem kotu zaslona.
Prikaži komentarje