Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ta pomembna nemška filozofinja je o svoji življenjski poti izjavila: "Moje iskanje resnice je bilo moja edina molitev".
Kot številni drugi filozofi v prvi polovici 20. stoletja se je tudi Edith Stein ukvarjala z verskimi vprašanji. Zanimalo nas je, kakšno je bilo njeno sodelovanje z utemeljiteljem fenomenologije Edmundom Husserlom. Prav tako smo se spraševali o njenem zgodnjem obdobju, v katerem se je odkrito opredeljevala za ateistko. Kljub temu je vedno ostala odprta za resnico, ki jo je po dolgem iskanju našla v katoliški veri. Po njenem globokem prepričanju si vera in filozofija ne nasprotujeta, marveč se dopolnjujeta. Poleg tega je bila družbeno in politično dejavna, zato smo razmišljali tudi o njeni feministični misli. Pri dvainštiridesetih letih je vstopila v karmeličanski samostan v Kölnu in dobila redovno ime Terezija Benedikta od Križa. Leta 1942 je bila kot žrtev holokavsta umorjena v plinski celici v taborišču Auschwitz-Birkenau. Papež Janez Pavel II. jo je leta 1998 razglasil za svetnico. O življenju in delu Edith Stein sta spregovorila gosta oddaje: filozofinja dr. Beate Beckmann-Zöller iz Münchna, ki je tudi sourednica kritične izdaje njenih zbranih del, in karmeličan Roberto Maria Pirastu iz Linza.
Edith Stein izvira iz verne judovske družine. Vendar se je v mladostni dobi zavestno odločila opustiti tradicionalno vero svoje družine. Kaj vemo o tem obdobju njenega življenja, v katerem se je odkrito opredeljevala za ateistko?
Pirastu: Znano je, da sama v svojem življenjepisu Iz življenja judovske družine izrecno omeni, da se je, ko je bila stara štirinajst let, zavestno odločila, da ne bo več molila. Do takrat se je udeleževala družinskega verskega življenja, ki ga je še posebno spodbujala mati. Ker v svoji notranjosti ni mogla več slediti tej veri, se je zavestno odločila opustiti molitev, tako rekoč tisto, kar je bilo treba formalno izpolniti. Sama tudi pove, da je nekaj časa preživela kot ateistka. Označi se za ateistko. V tem vidim potezo njene osebnosti, ki jo sama večkrat omeni: in sicer, da hoče v življenju delati samo to, čemur lahko iz globine pritrdi, sledi in kar doživlja, ne da pri tem samo sodeluje. Prav to pa se je dogajalo v njeni družini: pri verskem dogajanju je lahko kvečjemu samo sodelovala, ne da bi bila notranje pri stvari. Edith Stein torej označuje poteza, da je hotela delati stvari zavestno in odločno, se pravi, nekaj je hotela delati iz srca ali pa sploh ne. Torej od štirinajstega do približno sedemindvajsetega leta se označuje za ateistko, za sodobno mišljenje bi lahko rekli, da je bila agnostikinja. Posebno med študijem je ostala odprta za vero, a je ni prakticirala. Prav tako ni bila vključena v nobeno versko skupnost. V omenjenem obdobju torej vere pri njej ni bilo. Pozneje vsekakor poistoveti svoje resno iskanje smisla, resnice z molitvijo. Pravi namreč: »moje iskanje resnice« – torej moja zavzetost zanjo – »je bilo moja edina molitev«.
Beckmann-Zöller: Pomembno se mi zdi še povedati, da je bila takrat, ko se je odvadila moliti, v ateistični družini. Živela je pri svoji starejši sestri in tam vera ni imela nobene vloge več. Od domače družinske vernosti, obredov, šabata itn. je prišla v hišo agnostikov. Njena sestra in njen mož, Ilza in Max Gordon, sta bila kot dermatologa zanjo velik zgled. To je vplivalo nanjo, saj je opazila, da kot sodobna, odprta intelektualca ne verujeta. Mislim, da se za nevero ni le sama odločila, ampak jo je zaznamovalo tudi okolje. Pozneje razmišlja o tem v svojem delu Pota spoznanja Boga, ko govori o tem, kako človek sploh pride do tega, da ne veruje; pravi namreč, da mora pravzaprav že biti navzoča neka podoba o Bogu, ki jo lahko prečrtam. Če hočem torej postati ateist, moram torej že vedeti, v kaj verujoč človek veruje, da potem lahko postanem ateist. Steinova pogosto piše o tem, da neverni ljudje nikakor niso sami krivi za svojo nevero, temveč okolje, ki ni primerno pričevalo o veri. To se mi zdi pomembno. Torej človek lahko najde pot k veri v ateističnem okolju po pričevalcih vere. V svojem življenjepisu tudi opisuje, da je imela judovskega študijskega kolega, ki je bil zelo zvest postavi. Ko je bila v Göttingenu, se je začela ukvarjati z verskimi vprašanji. Pisala mu je v Vróclav, naj ji opiše svojo podobo o Bogu. Ta pa ji je samo odpisal: »Bog je Duh. Več o tem ne morem povedati.« Edith o tem odgovoru zapiše, da je bilo tako, kot če bi človek, ki je prosil kruha, dobil kamen. To je bila zanjo trda beseda. Ona ga je spraševala o njegovi osebni veri, a odgovora ni dobila. Njena osebna vera se je začela z dolgim iskanjem. O tem zelo lepo razmišlja, ko pravi, da je družba pogosto kriva, ker ne pričuje o veri, seveda pa tudi pove, da človek sam pogosto premalo išče. Ker se Bog ne da zlahka spoznati, moramo biti pripravljeni, da – podobno kot pri težjih matematičnih problemih – dalj časa iščemo.
Na Edith Stein in njeno misel je pomembno vplival Edmund Husserl, utemeljitelj fenomenološke smeri v filozofiji. Kakšen je bil njun odnos?
Beckmann-Zöller: Njen prijatelj iz Vróclava jo je prijazno seznanil s Husserlom. Najprej z Reinachom, potem pa še s Husserlom, ki je zanjo slišal na pogovoru za sprejem v svoj seminar. Vprašal jo je: »Ali ste že brali moja dela? Kaj ste prebrali?« In Edith je odgovorila: »Drugi zvezek Logičnih raziskav.« »Ali ste prebrali celoten zvezek?« jo je vprašal. »Seveda,« je odgovorila. Izrazil je zadovoljstvo, da ga je študirala in se ukvarjala z njegovo mislijo. Najprej je bil ta odnos rodoviten. Opazila je, da v njegovih izvajanjih manjka tema o empatiji, zato jih je poskusila poglobiti. Na podlagi doktorske naloge o empatiji, ki jo je Husserl ocenil z najvišjo oceno summa cum laude, si ga je upala vprašati, ali bi lahko pri njem delala kot asistentka. K temu dejanju jo je opogumilo veliko pomanjkanje moških, ki so se takrat bojevali v vojni – divjala je namreč prva svetovna vojna. Leta 1916 je pri njem v Freiburgu študirala le še peščica moških. Tako se je sprostilo eno delovno mesto. Steinova se je financirala iz zasebnih virov, ne prek Univerze. Bila je prva ženska, ki je tam poučevala na oddelku za filozofijo. Husserl jo je spodbujal tako, da ji je priskrbel delovno mesto. Urejala je njegove rokopise. Ko so bili ti urejeni, se je spet ukvarjal z novimi temami. Ni se prilagodil njeni sistematičnosti in njenim mislim. Prehitro je namreč izgubil zanimanje. Bil je deloholik. Zatopljen sam vase je raziskoval naprej in naprej. Bil je premalo potrpežljiv, da bi se posvetil njenemu delu, ki ga je imela o njegovi misli. Postala je nezadovoljna, zato je to delovno razmerje, ki je trajalo približno leto in pol, razdrla. Potem se je bolj posvetila Adolfu Reinachu in njegovim delom, saj se je želela habilitirati. Najprej se je Husserl čutil zapuščenega, a je kmalu dobil namestnika. Na delovno mesto Steinove je prišel Martin Heidegger in Husserlova dela, ki jih je ona uredila, tudi objavil. Njo je omenil samo kot tajnico, ne pa kot sodelavko. Odnos med Steinovo in Husserlom se je z njenim krstom ohladil. Njega je zmedlo to, da so evangeličani postajali katoličani, da so se Judje dajali krstiti. To si je sam pri sebi razlagal tako, da so ljudje slabotni v svoji notranjosti, da so omahljivi. V zraku je bilo veliko iskanje, ne le Steinove, ampak tudi številnih drugih. Veliko fenomenologov je poglobilo svoj odnos z Bogom. Kot Judje ali protestanti so poglobili svojo judovsko oziroma krščansko vero ali pa so kot protestanti postali katoličani z novim odnosom do Boga. In to se je Husserlu zdelo čudno. Tudi krst je razumel kot preziranje filozofije. Zanj je bilo to znamenje nezvestobe, ki zdaj išče vero. Pri Edith Stein tega razlikovanja med vero in mišljenjem ni bilo, saj je vero videla kot poglobitev mišljenja. Odnosu z Bogom je pritrdila tudi s svojim mišljenjem. Pozneje je Husserla obiskala ob njegovi 70-letnici in za jubilejni zbornik tudi napisala članek. Ob tej priložnosti sta se spravila in potem ga je pogosteje obiskovala v Freiburgu, ko se je ponovno poskušala habilitirati. Husserl jo je podprl, pisal celo Alexandru Koyréju, vendar so drugi na Univerzi odločili drugače. Husserl in Steinova sta bila zdaj spravljena. V nekem pismu o njem zapiše: »Vi ste ostali v zgodnjem obdobju fenomenologije, sama pa sem šla naprej, a to sprejemava.«
Pirastu: Rad bi poudaril, da je Edith Stein na začetku Husserla občudovala. Očaral jo je. Zatem ko je v Vróclavu že začela študirati, je prav zaradi njega vsekakor hotela v Göttingen. Potem ji je prišel v roke drugi zvezek njegovih Logičnih raziskav. Pri njem je želela študirati in delati z njim. To navdušenje nad njim je tudi rastlo, šlo skozi razočaranja. Z drugimi fenomenologi ga je klicala »mojster«. Gre za odnos, ki je šel skozi različna obdobja, a kljub težavam pri delu in priznanju zaslug vedno ohranil prisrčno pozornost.
Edith Stein je ena prvih žensk, ki je v Nemčiji doktorirala po izobraževalnem sistemu, kot ga poznamo danes. Kljub temu pa tisti časi ženskam v akademskem svetu niso bili naklonjeni. Večkrat se je poskušala habilitirati, a so jo vedno znova zavrnili. Ali lahko opišete družbene okoliščine, v katerih je delovala?
Beckmann-Zöller: Edith Stein se je najprej poskušala habilitirati pri Husserlu v Freiburgu. Rekel ji je, da ni pripravljen podpreti habilitacije žensk. Ženska se po njegovem uresničuje doma. Naj se poroči, rodi otroke in skrbi za družino, ne pa da dela kot profesorica na univerzi. Tak je bil njegov pogled. Priporočil jo je v Göttingenu, kamor se je prijavila, a so jo še pred samo prijavo zavrnili. Zatem je Steinova – to je značilno zanjo – postala politično dejavna. Prijavila se je na prusko ministrstvo za znanost. Ko so v sedemdesetih letih prejšnjega stoletja v Nemčiji praznovali 50. obletnico prvih habilitacij žensk, so se izrecno sklicevali na Edith Stein. Svetovno žensko gibanje jo je počastilo s tem, da je bila ona v resnici prva, ki je s svojo prijavo omogočila, da so se ženske v Prusiji lahko habilitirale. Toda za Edith Stein to ni bilo mogoče, ker je bilo tam že dovolj judovskih filozofov. Treba je bilo upoštevati razmerja. Če so bili trije Judje že zaposleni, potem ni bilo mogoče zaposliti še četrtega, ampak so na primer raje zaposlili protestanta ali katoličana. Sicer ni šlo za nastrojenost proti Judom, a ti so teže dobili mesto. Mesto na univerzi je poskušala dobiti v Hamburgu, Vróclavu, Kielu in drugod. Freiburg bi bil zanjo najprimernejši. Tam je bil o njej ustno obveščen Max Müller, pomemben filozof med teologi in hkrati asistent. Poznal jo je še iz Heideggerjevih časov. Povedal ji je, da imajo prednost moški, potem pa je kot ženska na vrsti ona. Čeprav je bilo to zanjo ponižujoče, je to sprejela pozitivno. Ta diskriminacija je ni zagrenila, temveč je to v tem času že izročila na Kristusov križ. Opazila je, da lahko sprejme te omejitve in da bo naprej iskala svojo pot. Ne bo odnehala. Najprej je v Speyerju poučevala učiteljice, pozneje pa je leto dni delovala kot docentka v Münstru. To je bilo zanjo ustrezno mesto, na katerem je kot filozofinja delovala pri dodatnem izpopolnjevanju. Prijavljala se je tudi na pedagoške akademije, ki so nastajale v tistem času, kjer bi prav tako lahko delala kot filozofinja. Tam jo je podprla Görres Gesselschaft. V Münstru je bila povezana z Univerzo in tamkajšnjimi profesorji. Delovala je na Inštitutu za znanstveno pedagogiko. Šlo je za katoliško ustanovo, ki je učiteljem posredovala katoliški svetovni nazor, da bi poučevali v javnih šolah.
Dotaknimo se zdaj teme feminizma. Edith Stein je napisala precej razprav o ženski in njeni vlogi v družbi. Veliko je o tem tudi predavala. Kakšen je njen prispevek k razumevanju ženske in ženskosti?
Beckmann-Zöller: Zanimivo je, da Edith Stein govori tako o edinstvenosti ženske kot tudi o edinstvenosti moškega. Njena feministična misel temelji na razliki med spoloma, hkrati pa na skupnem temelju »biti človek«. Prav tako govori o edinstvenem etičnem prispevku tako ženske kot moškega. In skupna, polna človeškost je mogoča samo, če oba uresničita svoje lastno poslanstvo, hkrati pa morata spoštovati tudi edinstvenost drug drugega. Pri njej torej obstaja polarnost med moškim in žensko, hkrati pa je prepričana, da za žensko ni nobenega področja, kjer ne bi mogla prevzeti poklica moškega. To izvira iz njene izkušnje prve svetovne vojne, ko je veliko moških moralo v boj. Podobno je tudi njena mati, ki ji je že zgodaj umrl mož, morala skrbeti za prodajalno z lesom. Poleg tega je morala preživljati sedem otrok. Edith Stein je torej izkusila, da lahko ženska opravlja vsa mogoča dela. Bila je tudi dejavna v gibanju za volilno pravico žensk v Nemčiji. Leta 1919 so bile prve volitve, na katerih so lahko volile tudi ženske. Edith Stein se je za to dejavno zavzela tudi že med šolanjem. V tem političnem govoru je poudarila, da ima ženska svojo lastno vrednost, ki naj jo uresniči tudi v politiki. Kaj je ta lastna vrednost? Z gledišča fenomenologije ženske in njene telesnosti je ona edina, ki lahko v sebi nosi življenje zaradi možnosti materinstva. Ni nujno, da mora ženska materinstvo tudi zares živeti, toda vsaka ženska ima na podlagi svoje telesnosti možnost, da v sebi nosi življenje. Ženska ima tako poseben odnos do življenja, do nečesa drugega, tujega, do novega življenja. Hkrati ima nekaj, kar ščiti in varuje. Moški pa ima, tako to opredeljuje Edith Stein, bojevito postavo, ki je sposobna preživljati druge. Po drugi strani je zaščitnik ženske in novega življenja. Steinova je orisala edinstvene značilnosti moškosti in ženskosti, sočasno pa je pokazala tudi na možnosti prehajanja. Mislim, da je pri dermatologu Maxu Gordonu brala in iz njegove zdravniške prakse slišala o dvospolnikih, o tako imenovanih »transseksualcih«. O tem tudi piše v svojem delu O moškem in ženski. Iz tega, kar je videla in slišala, je sklepala, da obstajajo ljudje, pri katerih gre za prehajanje med spoloma. Ti imajo sicer oboje spolne organe, a dajejo enim prednost pred drugimi. To ubesedi že v dvajsetih oziroma tridesetih letih, ko pravi, da so ta prehajanja med moškostjo in ženskostjo v telesu mogoča. Kljub temu vztraja, da obstaja bistveno jedro moškosti in ženskosti z vsemi svojim odtenki, ki omogočajo, da tudi moški prevzame nego otroka ali da je ženska dejavna v moških poklicih. Edith Stein dopušča veliko fleksibilnost, pri tem pa jasno poudarja, da obstaja – po načelu anima forma corporis Tomaža Akvinskega – neko bistvo tako v moškem kot tudi v ženski. Kar se mi zdi pri njej še zanimivo, je, da v zvezi s teorijo spola pravi, da ženska lahko prevzame večino moških poklicev, moški pa večino ženskih pod pogojem, da se ne bojujeta proti svojemu telesu. Najprej moramo sprejeti sebe v svojem lastnem telesu, da lahko prevzamemo naloge nasprotnega spola. Biologija nas torej ne omejuje, je samo izhodišče, da jo lahko presegamo navzven. Samo v ljubečem sprejamanju samega sebe lahko rastem navzven. Steinova se tu navezuje na redovnike, ki so razvili žensko nežnost – na primer sv. Benedikt –, pa tudi na redovnice, ki so pogumne in lahko prevzamejo celo drzno moškost, če sprejmejo meje svojega lastnega telesa.
Pirastu: Kar se mi zdi zelo pomembno za današnji diskurz o teoriji spola in na splošno o moškem in ženski, je to lépo in ne samoumevno ovrednotenje telesnosti, ki jo razumemo kot pogoj človeškega bitja, in ne kot suženjsko navezanost, češ da je z mojo telesnostjo že vse odločeno. To ovrednotenje telesnosti se mi zdi bistveno. Gre za katoliški poudarek, in sicer z gledišča učlovečenja, sprejetja svoje lastne telesnosti, to pa je v nasprotju z nekaterimi sodobnimi smermi. V teh namreč obstaja nevarnost stare ločitve med duhom in telesom, kot da bi šlo za neodvisni količini in bi to, kar je telesno, lahko poljubno spreminjali. Edith Stein poskuša vzpostaviti to povezavo med pogojem telesnosti, ki jo moramo spoštovati, in pogojem svobode. Čeprav gre za povezanost obeh, to vendarle ni suženjska navezanost. Če to vzamemo resno, gremo v globino in smo temu zvesti, imamo dobre argumente, ki morda niso argumenti večine, a kljub temu lahko prispevajo k današnji diskusiji.
Beckmann-Zöller: Edith Stein poudarja tudi razliko med tem, da je moški usmerjen na stvari, medtem ko je ženska usmerjena na osebo. Tega ne razume kot nasprotje, temveč kot dopolnitev. Prispevek ženske v politiki je to, da je pozorna na osebe, na družino, moški pa se osredinja na gospodarstvo, učinkovitost, na stvarnost. Cilj Steinove je, da se dopolnjujeta. V svojih predavanjih svetuje, naj ženska ozavesti, da bo prispevala k nekemu poklicu to, česar moški ne bo. In prav to zavedanje je tedaj poskušala vzbuditi v ženskah, to pa se je danes večinoma izgubilo. Ženske namreč posnemajo moške ali pa moški posnemajo ženske. Ne prepoznamo pa, kaj je moč obeh spolov in kje lahko oba spoštujeta tudi prispevek drug drugega. O tem, kako se to kaže v poklicnem delu, bi bilo treba spet razmisliti za naš čas.
Edith Stein je živela tudi svojo ženskost. Najprej se je zaljubila v filozofa Romana Ingardna, potem v fenomenologa Hansa Lippsa. Kakšen je bil njen odnos z Ingardnom, ki razkriva tudi njeno človeško, žensko stran?
Beckmann-Zöller: Zanimivo je, da je Edith Stein v stikih s svojimi prijatelji vedno poudarjala, da želi biti vselej poklicno dejavna. Sicer bi si želela družino, a bi se rada poklicno udejstvovala. Njeni prijatelji pa so se prav tako želeli poročiti in potem prenehati opravljati poklic. Pozneje Edith Stein piše, da je bila končno ona edina, ki je svoj poklic, potem ko je vstopila v samostan, opustila, vsi njeni prijatelji pa so združili družino in poklic. Že zgodaj si je Edith Stein želela družino. Tudi Ingardnu je pisala, da je o tem govorila s Husserlom, in sicer da bi se rada poročila in da bi bil njen mož asistent pri Husserlu. S tem je Ingardnu nekako hotela sporočiti, da je vanj zaljubljena. Zanj se je potegovala, v pismih z njim se pokaže bolj sproščena, česar v pismih z drugimi ne zasledimo. S tem kaže na to, da je bila seveda vanj zaljubljena. V Ingardnu namreč ni videla samo študijskega kolega, temveč tudi potencialnega moža, s katerim bi imela skupen cilj, in sicer da bi se ukvarjala s filozofijo. To se je dogajalo v času, ko se je obrnila k veri, Ingarden pa je kot kristjan, ki se je od vere oddaljil, versko življenje zavračal. Hkrati so ga obhajale samomorilne misli, verjetno je bil nagnjen k malodušju, obupoval je nad sabo – Edith Stein pa se je zanj materinsko zavzela in ga tolažila. Tu je šlo za neravnovesje v ljubezenskem odnosu. Veliko mu je pomagala pri popravljanju nemškega jezika (po rodu je bil namreč Poljak), najprej v doktorski nalogi, potem pa tudi pri pisanju člankov. To podporo in pomoč je seveda sprejel, ni pa gojil vzajemnega odnosa. Po prvi svetovni vojni, ko je bila ona v Vróclavu dejavna v stranki, sta si vsak teden pisala. Nenadoma z Ingardnove strani ni bilo več odgovora. Približno pol leta zatem je izvedela, da se bo poročil. Se pravi, da ji ni nikoli omenil, da je v zvezi z žensko. To tudi kaže, da je vedel, da je Edith Stein vanj zaljubljena, a si je ni upal soočiti s tem, da se je odločil drugače. Edith je bila seveda užaljena, čeprav tega ni kazala navzven. To je gotovo predelala, a takrat je bil to zanjo hud udarec. Opazila je namreč, da z Ingardnove strani tudi prijateljstvo ni bilo povsem odkrito – ker ji tega ni povedal. Vse skupaj jo je zelo razočaralo. Ohranilo se je eno samo pismo, kjer ga imenuje »dragi«. To pomeni, da sta se že zaupno pogovarjala, a trden ljubezenski odnos med njima se ni razvil. Pozneje je doživela nekaj podobnega s Hansom Lippsom. To vemo iz pričevanj. Dolgo je imela njegovo sliko na svoji pisalni mizi v Bad Bergzabernu v hiši svoje krstne botre Hedvike Conrad-Martius. Potem je ta slika izginila s pisalne mizi. Tudi pri Lippsu je upala, da se bo kaj razvilo. Tudi njemu je pomagala pri habilitaciji po posredovanju svojega bratranca Couranta, a se med njima ni nič zgodilo. Tudi nadarjeni filozof Hans Lipps se je zaljubil v drugo žensko. Pozneje, ko mu je žena umrla in je ostal sam z majhnima otrokoma, je sicer Edith Stein zaprosil za roko, a takrat je bila ona že trdno odločena, da bo vstopila v samostan, in je ponudbo zavrnila. Že prej je kot Kristusova nevesta ubrala pot devištva. Zaobljube je opravila zasebno, ko je bila še učiteljica v Speyerju. S svojim duhovnim spremljevalcem Rafaelom Walzerjem se je v pokorščini pogovarjala o teh pomembnih stvareh, a ni vstopila v samostan, ker ji je to odsvetoval, saj je hotel, da bi se družbeno zavzela za katoliške laike. Če bi že takrat šla v samostan, bi po njegovem zapravila svoje talente. To ji je dovolil šele potem, ko so ji nacisti preprečili poklicno dejavnost.
Vemo, da se je Edith Stein ukvarjala z velikimi mističnimi učitelji, na primer z Dionizijem Areopagitom, sv. Terezijo Avilsko in sv. Janezom od Križa. Kakšen je bil njen odnos do mistike in ali je bila tudi sama mistikinja?
Pirastu: Ko se je Husserl ukvarjal s to tematiko – znano je delo z naslovom Sveto Rudolfa Otta –, torej več let prej, preden se je dala krstiti, je bila téma vere in mistikov, teh pomembnih pričevalcev vere, navzoča v njenih mislih in verjetno tudi v njenem srcu. Z Dionizijem Areopagitom se je seznanila, ko je prevajala odlomke njegovih del in o njem napisala daljši strokovni članek, ki je pozneje izšel v knjižni obliki. Glede vprašanja, ali je tudi Steinova mistikinja, bi morali narediti oklepaj in pojasniti, kdo sploh je mistik. Kakor koli vzamemo, je Edith Stein v sebi gotovo imela izkušnjo Boga. Njena posebna ljubezen in navdušenje nad Terezijo Avilsko sta zame najboljša potrditev tega dejstva. Zelo zadržana je pri opisih svoje lastne verske izkušnje, ki jo običajno povezujemo z intenzivnimi mističnimi doživetji, čeprav nekatera tudi omenja: na primer izkušnjo globokega miru ali izkušnjo Božje previdnosti. Mistična izkušnja Terezije Avilske je pristna, in sicer v tem smislu, da je utemeljena na Jezusu Kristusu. V tem kontekstu nikakor ne gre za paramistična doživetja, kot so videnja, temveč za izkustvo odnosa s Kristusom. Gre za globok odnos z Jezusom v veri, Terezija Avilska pravi, da gre za prijateljstvo z njim samim. In Edith Stein je izkusila ta globoki odnos, to prijateljstvo, posebno ko je vstopila v karmeličanski samostan, kjer je našla svojo duhovno domovino. V tem smislu je gotovo mistikinja, in sicer v pravem pomenu besede. Kar zadeva druga, paramistična doživetja, je treba biti previden. Steinova o tem ne govori in zanjo to tudi ni tako pomembno. Edith Stein je vsekakor mistikinja, kot to izrazi Karl Rahner, ki govori, da nekdo goji, neguje odnos z Bogom v smislu srečanja. In končno, v svojem zadnjem delu Znanost križa obširno in prepričljivo piše o nauku sv. Janeza od Križa, v katerem se jasno ukvarja z mistiko. Mislim, da lahko o tem piše samo iz svoje lastne izkušnje.
Beckmann-Zöller: Zanimivo je, da opiše svojo izkušnjo, a ne v osebnih pismih ali svojem življenjepisu, temveč najprej v delu Uvod v filozofijo, kjer tega ne bi domnevali, potem pa v spisu Psihična kavzalnost. Gre za filozofski deli. Zato teologi in njeni življenjepisci najprej teh opisov niso odkrili. Zaupali smo pričevanju njene prijateljice Conrad-Martius, ki je rekla, da je bila Steinova zaprtega značaja, da je to njena skrivnost, zato o tem ne govori. Vendar o tem govori v filozofskih delih, a zelo stilizirano. Ti opisi niso obsežni, ampak zelo premišljeni. Gre za opis doživetja varnosti, ki si ga kot človek v trenutkih obupa ali izgorelosti, ko nenadoma čuti novo moč, sama ne more dati. V tem kontekstu govori o duhovnem prerojenju. Na voljo so nam opisi teh doživetij. Pozneje v nekem pismu Ingardnu uporabi podobo utopljenca. Bila je kot utopljenec, zdaj pa se je znašla na obrežju rešitve. Ko se ozrem nazaj, vidim, da se utapljam in da me valovi premetavajo sem in tja, zdaj pa sem tako hvaležna, da sem rešena. Tu seveda uporabi podobo, da opiše svoje notranje stanje. Zelo malo snovi imamo na razpolago, a kljub temu lahko govorimo o mističnem srečanju, ker Steinova goji odnos. Sicer še ne ve, kdo je tisti Drugi, in ga spozna šele pozneje. Pozneje v knjigi Pota spoznanja Boga, v kateri se ukvarja z Dionizijem Areopagitom, še enkrat razmišlja o tej poti, ki jo vodi od pozitivne k negativni teologiji, potem pa k osebnemu spoznanju Boga. Najprej govori o spoznanju Boga, potem pa o osebnem spoznanju Boga. In pravi, kjer koli srečamo Boga, ali v naravi ali v Božji besedi, ga prepoznamo. Verujoč človek, ki ljubi, prepozna Boga, in njegovo srce se odpre, ko sliši svojega Ljubega. Gre za kakovost odnosa z Bogom, ki bi ga danes opisali kot mističnega, a gre v resnici za prijateljstvo, kot bi rekla Terezija Avilska, ali kot bi rekel Karl Rahner, gre za odnos, ki ga ima lahko kot mistik vsak kristjan. Pri Edith Stein se to zelo jasno izrazi, ker je šla skozi obdobje nevere in je to prijateljstvo z Bogom zavestno sprejela. Ker je to obdobje resnično živela, lahko to opiše tako rekoč za vsakega kristjana. Za vsakega kristjana naj bi obstajala ta pot: znebiti se mora neprimerne predstave o Bogu kot starem možu v nebesih ali oblastniku – gre za to, da se otresemo vseh teh napačnih podob o Bogu ob pomoči negativne teologije. Do teh podob moramo biti kritični, tudi do svojih otroških predstav, ki so preveč naivne. In potem se mora zgoditi ta zavestni prehod od otroške k zreli veri. Podobno kot pri nekom, ki začne verovati, ali pa pri novokrščencu – to je Edith Stein tudi zavestno doživela. Toda veliko ljudi v Cerkvi tega koraka ne doživi zavestno. Steinova nas opogumlja, da postanemo mistiki vsakdanjega življenja; da bi od otroške vere prešli k osebni izkušnji Boga. Ni znano, da bi Edith Stein imela paramistična doživetja. O tem so spraševali njene sosestre v samostanu, a te niso ničesar opazile. Zato o tem tudi ne piše. Najdemo pa v njenih pismih pripombo, kjer pravi, da je še vedno ob vznožju gore Karmel; da se vzpon zanjo šele začenja, kar koli že to pomeni.
Življenjska pot Edith Stein je gotovo edinstvena. Ne samo da velja za eno najpomembnejših filozofinj sploh, ampak je tudi priča, da se filozofija in vera ne izključujeta, marveč se dopolnjujeta. Kaj je pri njej tisto, kar navdihuje ljudi še danes?
Pirastu: Zdi se mi, da njena pot ni pot proč od filozofije k veri, ampak da gre za razvoj, ki ne temelji izključno samo na razumu – kot se to pogosto dogaja danes pri številnih mladih, ki verujejo z razumom. Edith Stein je hotela svet razumeti in ga spremeniti. Na splošno je zelo cenila človeške sposobnosti razumevanja, spreminjanja in izboljševanja. Imela je visoke etične ideale. Čeprav je globoko verjela v te človeške zmožnosti, je vendarle ostala odprta in iskrena v svojem iskanju. V tej intelektualnosti ni zakrknila, ampak je ostala odprta – in to ne samo po zaslugi fenomenološke metode, marveč tudi po zaslugi svojega lastnega značaja – za to, kar se je dogajalo. Zato je na podlagi človeškega zorenja, na primer srečanja s smrtjo in ljudmi, ki so pričevali za vero, iskreno iskala resnico in smisel življenja – in ju tudi našla v veri, ne da bi pri tem žrtvovala filozofijo ali razum. Nikakor ni zapadla iracionalnosti, temveč je poskušala oboje, tako filozofijo kot tudi vero povezati. Tu jasno vidimo, da si razum in vera ne nasprotujeta. Pri njej se lahko učimo te odprtosti mišljenja, ki je vseživljenjska naloga verujočega ali pa neverujočega človeka. Ne smemo se omejiti na predsodke in biti slepi, temveč moramo ostati odprti, potem je Božja previdnost na delu tudi v človeku, ki se izrecno ne opredeljuje za verujočega ali Kristusa ni našel. V tem smislu je njena pot sodobna. Tudi za mlade v našem času bi bilo zaželeno, da bi resno in iskreno iskali in bili odprti. Ideologija je vedno nevarna. In Edith Stein je – to je pred kratkim poudaril tudi papež – v tem smislu velik zgled. Človek naj ne otrdi in naj se ne omejuje samo na eno usmeritev ali na mišljenje, ki izključuje, tako kot to tako pogosto srečamo in vidimo. To nam pri Edith Stein po eni strani vliva upanje, predvsem za starše, ki opažajo, da se njihovi otroci oddaljujejo od vere in iščejo druge poti. Po drugi strani je v tem upanje za vsakogar izmed nas, kajti najpomembnejše je, da iskreno iščemo resnico in smisel, to pa nas bo privedlo tudi k dobremu koncu.
Beckmann-Zöller: Mislim, da se lahko od Edith Stein veliko naučimo. Kar me navdušuje, je njena resnicoljubnost. Ostaja odprta, nobenega področja ne izključuje in se ne omejuje. A je zelo jasna v odnosih. Mislim, da se danes lahko učimo resnicoljubnosti v odnosih. In sicer da vidimo, kaj je primerno za odnos, ki ga imamo z nekom. Kakšen je v tem odnosu ne samo telesni stik, ampak tudi stik dveh duš? In kaj je merilo odnosa? Mislim, da se tega lahko naučimo s samoopazovanjem. To je počela tudi Edith Stein – opazovala se je, premišljevala o sebi in se vzgajala. Biti neodvisen ne pomeni, da se prepuščam svojim občutkom in strastem, kamor koli me te pač vodijo, temveč je bistveno vprašanje: Kakšen je ta odnos? Kako lahko ta odnos z drugim človekom preverim in preizkusim? Gre za opazovanje sebe v tem odnosu. Torej ne gre samo za to, kakšne želje imam, ampak kaj do tega človeka resnično čutim. Edith Stein čudovito razlikuje med enim in drugim, ko zelo jasno sprejema svobodo drugega človeka. V svojem delu Psihična kavzalnost piše, da se lahko v nekoga zaljubimo, a ta lahko našo ljubezen zavrne. Vedno moramo računati s tem, da mi drugi, po katerem hrepenim, reče »ne«. Ta svoboda v odnosu do drugega je mogoča, če imam jasno stališče. Edith Stein poudarja, da moramo biti samostojni, samozavestni, in da moramo sebe tudi vzgajati. Drugi korak pa je, da tega sama ne more uresničiti – potrebuje Božjo pomoč, pomoč Svetega Duha. To je jasno spoznala. Vsa moralna naprezanja so zaman in zapiše, kako jo onstranska moč preoblikuje. O tem lepo piše v spisu Svoboda in milost, in sicer da je maščevanje nekaj povsem naravnega. Če nas je nekdo prizadel, se hočemo maščevati, mu vrniti milo za drago. Ona pa pravi, da lahko to v moči Svetega Duha spustimo in se maščevanju odpovemo. Nenaravno je, da se zavzamemo za šibkega, saj je naravno prav to, da mislimo nase. In ti nenaravni odzivi se sprožijo prav po veri v Jezusa Kristusa in prek odnosa z njim. Torej ne samo da se zavzamem za šibkega, ampak da občutim mir tudi tam, kjer se nenehno prepirajo. Da sem lahko miroljuben in odpuščam, čeprav me je drugi prizadel – to ni naravno. Edith Stein nas opogumlja, da vero vzamemo resneje in jo resnično živimo. Novo varnost lahko doživimo po veri v Jezusa Kristusa, ki nas osvobaja in nam prinaša igrivo lahkotnost. Kar me pri Edith Stein navdušuje, je to, da je lahko med potjo v Auschwitz povsem mirno in tiho molila. Po pričevanjih vemo, da je skrbela za otroke takrat, ko so njihove matere iz obupa postale povsem malodušne. Edith Stein se je tako prepustila Bogu v svoji notranjosti, da se je lahko ukvarjala z otroki in se vživela v njihov položaj.
834 epizod
Pozornost posvečamo predvsem humanistiki, katere plasti nam približajo priznani strokovnjaki. Največkrat gre za vrhunske profesorje, filozofe, intelektualce ali znanstvenike. Poglobljeno predstavljamo in reflektiramo pester nabor znanih ter manj znanih humanističnih vsebin z namenom popularizacije in razmisleka o svetu in družbi.
Ta pomembna nemška filozofinja je o svoji življenjski poti izjavila: "Moje iskanje resnice je bilo moja edina molitev".
Kot številni drugi filozofi v prvi polovici 20. stoletja se je tudi Edith Stein ukvarjala z verskimi vprašanji. Zanimalo nas je, kakšno je bilo njeno sodelovanje z utemeljiteljem fenomenologije Edmundom Husserlom. Prav tako smo se spraševali o njenem zgodnjem obdobju, v katerem se je odkrito opredeljevala za ateistko. Kljub temu je vedno ostala odprta za resnico, ki jo je po dolgem iskanju našla v katoliški veri. Po njenem globokem prepričanju si vera in filozofija ne nasprotujeta, marveč se dopolnjujeta. Poleg tega je bila družbeno in politično dejavna, zato smo razmišljali tudi o njeni feministični misli. Pri dvainštiridesetih letih je vstopila v karmeličanski samostan v Kölnu in dobila redovno ime Terezija Benedikta od Križa. Leta 1942 je bila kot žrtev holokavsta umorjena v plinski celici v taborišču Auschwitz-Birkenau. Papež Janez Pavel II. jo je leta 1998 razglasil za svetnico. O življenju in delu Edith Stein sta spregovorila gosta oddaje: filozofinja dr. Beate Beckmann-Zöller iz Münchna, ki je tudi sourednica kritične izdaje njenih zbranih del, in karmeličan Roberto Maria Pirastu iz Linza.
Edith Stein izvira iz verne judovske družine. Vendar se je v mladostni dobi zavestno odločila opustiti tradicionalno vero svoje družine. Kaj vemo o tem obdobju njenega življenja, v katerem se je odkrito opredeljevala za ateistko?
Pirastu: Znano je, da sama v svojem življenjepisu Iz življenja judovske družine izrecno omeni, da se je, ko je bila stara štirinajst let, zavestno odločila, da ne bo več molila. Do takrat se je udeleževala družinskega verskega življenja, ki ga je še posebno spodbujala mati. Ker v svoji notranjosti ni mogla več slediti tej veri, se je zavestno odločila opustiti molitev, tako rekoč tisto, kar je bilo treba formalno izpolniti. Sama tudi pove, da je nekaj časa preživela kot ateistka. Označi se za ateistko. V tem vidim potezo njene osebnosti, ki jo sama večkrat omeni: in sicer, da hoče v življenju delati samo to, čemur lahko iz globine pritrdi, sledi in kar doživlja, ne da pri tem samo sodeluje. Prav to pa se je dogajalo v njeni družini: pri verskem dogajanju je lahko kvečjemu samo sodelovala, ne da bi bila notranje pri stvari. Edith Stein torej označuje poteza, da je hotela delati stvari zavestno in odločno, se pravi, nekaj je hotela delati iz srca ali pa sploh ne. Torej od štirinajstega do približno sedemindvajsetega leta se označuje za ateistko, za sodobno mišljenje bi lahko rekli, da je bila agnostikinja. Posebno med študijem je ostala odprta za vero, a je ni prakticirala. Prav tako ni bila vključena v nobeno versko skupnost. V omenjenem obdobju torej vere pri njej ni bilo. Pozneje vsekakor poistoveti svoje resno iskanje smisla, resnice z molitvijo. Pravi namreč: »moje iskanje resnice« – torej moja zavzetost zanjo – »je bilo moja edina molitev«.
Beckmann-Zöller: Pomembno se mi zdi še povedati, da je bila takrat, ko se je odvadila moliti, v ateistični družini. Živela je pri svoji starejši sestri in tam vera ni imela nobene vloge več. Od domače družinske vernosti, obredov, šabata itn. je prišla v hišo agnostikov. Njena sestra in njen mož, Ilza in Max Gordon, sta bila kot dermatologa zanjo velik zgled. To je vplivalo nanjo, saj je opazila, da kot sodobna, odprta intelektualca ne verujeta. Mislim, da se za nevero ni le sama odločila, ampak jo je zaznamovalo tudi okolje. Pozneje razmišlja o tem v svojem delu Pota spoznanja Boga, ko govori o tem, kako človek sploh pride do tega, da ne veruje; pravi namreč, da mora pravzaprav že biti navzoča neka podoba o Bogu, ki jo lahko prečrtam. Če hočem torej postati ateist, moram torej že vedeti, v kaj verujoč človek veruje, da potem lahko postanem ateist. Steinova pogosto piše o tem, da neverni ljudje nikakor niso sami krivi za svojo nevero, temveč okolje, ki ni primerno pričevalo o veri. To se mi zdi pomembno. Torej človek lahko najde pot k veri v ateističnem okolju po pričevalcih vere. V svojem življenjepisu tudi opisuje, da je imela judovskega študijskega kolega, ki je bil zelo zvest postavi. Ko je bila v Göttingenu, se je začela ukvarjati z verskimi vprašanji. Pisala mu je v Vróclav, naj ji opiše svojo podobo o Bogu. Ta pa ji je samo odpisal: »Bog je Duh. Več o tem ne morem povedati.« Edith o tem odgovoru zapiše, da je bilo tako, kot če bi človek, ki je prosil kruha, dobil kamen. To je bila zanjo trda beseda. Ona ga je spraševala o njegovi osebni veri, a odgovora ni dobila. Njena osebna vera se je začela z dolgim iskanjem. O tem zelo lepo razmišlja, ko pravi, da je družba pogosto kriva, ker ne pričuje o veri, seveda pa tudi pove, da človek sam pogosto premalo išče. Ker se Bog ne da zlahka spoznati, moramo biti pripravljeni, da – podobno kot pri težjih matematičnih problemih – dalj časa iščemo.
Na Edith Stein in njeno misel je pomembno vplival Edmund Husserl, utemeljitelj fenomenološke smeri v filozofiji. Kakšen je bil njun odnos?
Beckmann-Zöller: Njen prijatelj iz Vróclava jo je prijazno seznanil s Husserlom. Najprej z Reinachom, potem pa še s Husserlom, ki je zanjo slišal na pogovoru za sprejem v svoj seminar. Vprašal jo je: »Ali ste že brali moja dela? Kaj ste prebrali?« In Edith je odgovorila: »Drugi zvezek Logičnih raziskav.« »Ali ste prebrali celoten zvezek?« jo je vprašal. »Seveda,« je odgovorila. Izrazil je zadovoljstvo, da ga je študirala in se ukvarjala z njegovo mislijo. Najprej je bil ta odnos rodoviten. Opazila je, da v njegovih izvajanjih manjka tema o empatiji, zato jih je poskusila poglobiti. Na podlagi doktorske naloge o empatiji, ki jo je Husserl ocenil z najvišjo oceno summa cum laude, si ga je upala vprašati, ali bi lahko pri njem delala kot asistentka. K temu dejanju jo je opogumilo veliko pomanjkanje moških, ki so se takrat bojevali v vojni – divjala je namreč prva svetovna vojna. Leta 1916 je pri njem v Freiburgu študirala le še peščica moških. Tako se je sprostilo eno delovno mesto. Steinova se je financirala iz zasebnih virov, ne prek Univerze. Bila je prva ženska, ki je tam poučevala na oddelku za filozofijo. Husserl jo je spodbujal tako, da ji je priskrbel delovno mesto. Urejala je njegove rokopise. Ko so bili ti urejeni, se je spet ukvarjal z novimi temami. Ni se prilagodil njeni sistematičnosti in njenim mislim. Prehitro je namreč izgubil zanimanje. Bil je deloholik. Zatopljen sam vase je raziskoval naprej in naprej. Bil je premalo potrpežljiv, da bi se posvetil njenemu delu, ki ga je imela o njegovi misli. Postala je nezadovoljna, zato je to delovno razmerje, ki je trajalo približno leto in pol, razdrla. Potem se je bolj posvetila Adolfu Reinachu in njegovim delom, saj se je želela habilitirati. Najprej se je Husserl čutil zapuščenega, a je kmalu dobil namestnika. Na delovno mesto Steinove je prišel Martin Heidegger in Husserlova dela, ki jih je ona uredila, tudi objavil. Njo je omenil samo kot tajnico, ne pa kot sodelavko. Odnos med Steinovo in Husserlom se je z njenim krstom ohladil. Njega je zmedlo to, da so evangeličani postajali katoličani, da so se Judje dajali krstiti. To si je sam pri sebi razlagal tako, da so ljudje slabotni v svoji notranjosti, da so omahljivi. V zraku je bilo veliko iskanje, ne le Steinove, ampak tudi številnih drugih. Veliko fenomenologov je poglobilo svoj odnos z Bogom. Kot Judje ali protestanti so poglobili svojo judovsko oziroma krščansko vero ali pa so kot protestanti postali katoličani z novim odnosom do Boga. In to se je Husserlu zdelo čudno. Tudi krst je razumel kot preziranje filozofije. Zanj je bilo to znamenje nezvestobe, ki zdaj išče vero. Pri Edith Stein tega razlikovanja med vero in mišljenjem ni bilo, saj je vero videla kot poglobitev mišljenja. Odnosu z Bogom je pritrdila tudi s svojim mišljenjem. Pozneje je Husserla obiskala ob njegovi 70-letnici in za jubilejni zbornik tudi napisala članek. Ob tej priložnosti sta se spravila in potem ga je pogosteje obiskovala v Freiburgu, ko se je ponovno poskušala habilitirati. Husserl jo je podprl, pisal celo Alexandru Koyréju, vendar so drugi na Univerzi odločili drugače. Husserl in Steinova sta bila zdaj spravljena. V nekem pismu o njem zapiše: »Vi ste ostali v zgodnjem obdobju fenomenologije, sama pa sem šla naprej, a to sprejemava.«
Pirastu: Rad bi poudaril, da je Edith Stein na začetku Husserla občudovala. Očaral jo je. Zatem ko je v Vróclavu že začela študirati, je prav zaradi njega vsekakor hotela v Göttingen. Potem ji je prišel v roke drugi zvezek njegovih Logičnih raziskav. Pri njem je želela študirati in delati z njim. To navdušenje nad njim je tudi rastlo, šlo skozi razočaranja. Z drugimi fenomenologi ga je klicala »mojster«. Gre za odnos, ki je šel skozi različna obdobja, a kljub težavam pri delu in priznanju zaslug vedno ohranil prisrčno pozornost.
Edith Stein je ena prvih žensk, ki je v Nemčiji doktorirala po izobraževalnem sistemu, kot ga poznamo danes. Kljub temu pa tisti časi ženskam v akademskem svetu niso bili naklonjeni. Večkrat se je poskušala habilitirati, a so jo vedno znova zavrnili. Ali lahko opišete družbene okoliščine, v katerih je delovala?
Beckmann-Zöller: Edith Stein se je najprej poskušala habilitirati pri Husserlu v Freiburgu. Rekel ji je, da ni pripravljen podpreti habilitacije žensk. Ženska se po njegovem uresničuje doma. Naj se poroči, rodi otroke in skrbi za družino, ne pa da dela kot profesorica na univerzi. Tak je bil njegov pogled. Priporočil jo je v Göttingenu, kamor se je prijavila, a so jo še pred samo prijavo zavrnili. Zatem je Steinova – to je značilno zanjo – postala politično dejavna. Prijavila se je na prusko ministrstvo za znanost. Ko so v sedemdesetih letih prejšnjega stoletja v Nemčiji praznovali 50. obletnico prvih habilitacij žensk, so se izrecno sklicevali na Edith Stein. Svetovno žensko gibanje jo je počastilo s tem, da je bila ona v resnici prva, ki je s svojo prijavo omogočila, da so se ženske v Prusiji lahko habilitirale. Toda za Edith Stein to ni bilo mogoče, ker je bilo tam že dovolj judovskih filozofov. Treba je bilo upoštevati razmerja. Če so bili trije Judje že zaposleni, potem ni bilo mogoče zaposliti še četrtega, ampak so na primer raje zaposlili protestanta ali katoličana. Sicer ni šlo za nastrojenost proti Judom, a ti so teže dobili mesto. Mesto na univerzi je poskušala dobiti v Hamburgu, Vróclavu, Kielu in drugod. Freiburg bi bil zanjo najprimernejši. Tam je bil o njej ustno obveščen Max Müller, pomemben filozof med teologi in hkrati asistent. Poznal jo je še iz Heideggerjevih časov. Povedal ji je, da imajo prednost moški, potem pa je kot ženska na vrsti ona. Čeprav je bilo to zanjo ponižujoče, je to sprejela pozitivno. Ta diskriminacija je ni zagrenila, temveč je to v tem času že izročila na Kristusov križ. Opazila je, da lahko sprejme te omejitve in da bo naprej iskala svojo pot. Ne bo odnehala. Najprej je v Speyerju poučevala učiteljice, pozneje pa je leto dni delovala kot docentka v Münstru. To je bilo zanjo ustrezno mesto, na katerem je kot filozofinja delovala pri dodatnem izpopolnjevanju. Prijavljala se je tudi na pedagoške akademije, ki so nastajale v tistem času, kjer bi prav tako lahko delala kot filozofinja. Tam jo je podprla Görres Gesselschaft. V Münstru je bila povezana z Univerzo in tamkajšnjimi profesorji. Delovala je na Inštitutu za znanstveno pedagogiko. Šlo je za katoliško ustanovo, ki je učiteljem posredovala katoliški svetovni nazor, da bi poučevali v javnih šolah.
Dotaknimo se zdaj teme feminizma. Edith Stein je napisala precej razprav o ženski in njeni vlogi v družbi. Veliko je o tem tudi predavala. Kakšen je njen prispevek k razumevanju ženske in ženskosti?
Beckmann-Zöller: Zanimivo je, da Edith Stein govori tako o edinstvenosti ženske kot tudi o edinstvenosti moškega. Njena feministična misel temelji na razliki med spoloma, hkrati pa na skupnem temelju »biti človek«. Prav tako govori o edinstvenem etičnem prispevku tako ženske kot moškega. In skupna, polna človeškost je mogoča samo, če oba uresničita svoje lastno poslanstvo, hkrati pa morata spoštovati tudi edinstvenost drug drugega. Pri njej torej obstaja polarnost med moškim in žensko, hkrati pa je prepričana, da za žensko ni nobenega področja, kjer ne bi mogla prevzeti poklica moškega. To izvira iz njene izkušnje prve svetovne vojne, ko je veliko moških moralo v boj. Podobno je tudi njena mati, ki ji je že zgodaj umrl mož, morala skrbeti za prodajalno z lesom. Poleg tega je morala preživljati sedem otrok. Edith Stein je torej izkusila, da lahko ženska opravlja vsa mogoča dela. Bila je tudi dejavna v gibanju za volilno pravico žensk v Nemčiji. Leta 1919 so bile prve volitve, na katerih so lahko volile tudi ženske. Edith Stein se je za to dejavno zavzela tudi že med šolanjem. V tem političnem govoru je poudarila, da ima ženska svojo lastno vrednost, ki naj jo uresniči tudi v politiki. Kaj je ta lastna vrednost? Z gledišča fenomenologije ženske in njene telesnosti je ona edina, ki lahko v sebi nosi življenje zaradi možnosti materinstva. Ni nujno, da mora ženska materinstvo tudi zares živeti, toda vsaka ženska ima na podlagi svoje telesnosti možnost, da v sebi nosi življenje. Ženska ima tako poseben odnos do življenja, do nečesa drugega, tujega, do novega življenja. Hkrati ima nekaj, kar ščiti in varuje. Moški pa ima, tako to opredeljuje Edith Stein, bojevito postavo, ki je sposobna preživljati druge. Po drugi strani je zaščitnik ženske in novega življenja. Steinova je orisala edinstvene značilnosti moškosti in ženskosti, sočasno pa je pokazala tudi na možnosti prehajanja. Mislim, da je pri dermatologu Maxu Gordonu brala in iz njegove zdravniške prakse slišala o dvospolnikih, o tako imenovanih »transseksualcih«. O tem tudi piše v svojem delu O moškem in ženski. Iz tega, kar je videla in slišala, je sklepala, da obstajajo ljudje, pri katerih gre za prehajanje med spoloma. Ti imajo sicer oboje spolne organe, a dajejo enim prednost pred drugimi. To ubesedi že v dvajsetih oziroma tridesetih letih, ko pravi, da so ta prehajanja med moškostjo in ženskostjo v telesu mogoča. Kljub temu vztraja, da obstaja bistveno jedro moškosti in ženskosti z vsemi svojim odtenki, ki omogočajo, da tudi moški prevzame nego otroka ali da je ženska dejavna v moških poklicih. Edith Stein dopušča veliko fleksibilnost, pri tem pa jasno poudarja, da obstaja – po načelu anima forma corporis Tomaža Akvinskega – neko bistvo tako v moškem kot tudi v ženski. Kar se mi zdi pri njej še zanimivo, je, da v zvezi s teorijo spola pravi, da ženska lahko prevzame večino moških poklicev, moški pa večino ženskih pod pogojem, da se ne bojujeta proti svojemu telesu. Najprej moramo sprejeti sebe v svojem lastnem telesu, da lahko prevzamemo naloge nasprotnega spola. Biologija nas torej ne omejuje, je samo izhodišče, da jo lahko presegamo navzven. Samo v ljubečem sprejamanju samega sebe lahko rastem navzven. Steinova se tu navezuje na redovnike, ki so razvili žensko nežnost – na primer sv. Benedikt –, pa tudi na redovnice, ki so pogumne in lahko prevzamejo celo drzno moškost, če sprejmejo meje svojega lastnega telesa.
Pirastu: Kar se mi zdi zelo pomembno za današnji diskurz o teoriji spola in na splošno o moškem in ženski, je to lépo in ne samoumevno ovrednotenje telesnosti, ki jo razumemo kot pogoj človeškega bitja, in ne kot suženjsko navezanost, češ da je z mojo telesnostjo že vse odločeno. To ovrednotenje telesnosti se mi zdi bistveno. Gre za katoliški poudarek, in sicer z gledišča učlovečenja, sprejetja svoje lastne telesnosti, to pa je v nasprotju z nekaterimi sodobnimi smermi. V teh namreč obstaja nevarnost stare ločitve med duhom in telesom, kot da bi šlo za neodvisni količini in bi to, kar je telesno, lahko poljubno spreminjali. Edith Stein poskuša vzpostaviti to povezavo med pogojem telesnosti, ki jo moramo spoštovati, in pogojem svobode. Čeprav gre za povezanost obeh, to vendarle ni suženjska navezanost. Če to vzamemo resno, gremo v globino in smo temu zvesti, imamo dobre argumente, ki morda niso argumenti večine, a kljub temu lahko prispevajo k današnji diskusiji.
Beckmann-Zöller: Edith Stein poudarja tudi razliko med tem, da je moški usmerjen na stvari, medtem ko je ženska usmerjena na osebo. Tega ne razume kot nasprotje, temveč kot dopolnitev. Prispevek ženske v politiki je to, da je pozorna na osebe, na družino, moški pa se osredinja na gospodarstvo, učinkovitost, na stvarnost. Cilj Steinove je, da se dopolnjujeta. V svojih predavanjih svetuje, naj ženska ozavesti, da bo prispevala k nekemu poklicu to, česar moški ne bo. In prav to zavedanje je tedaj poskušala vzbuditi v ženskah, to pa se je danes večinoma izgubilo. Ženske namreč posnemajo moške ali pa moški posnemajo ženske. Ne prepoznamo pa, kaj je moč obeh spolov in kje lahko oba spoštujeta tudi prispevek drug drugega. O tem, kako se to kaže v poklicnem delu, bi bilo treba spet razmisliti za naš čas.
Edith Stein je živela tudi svojo ženskost. Najprej se je zaljubila v filozofa Romana Ingardna, potem v fenomenologa Hansa Lippsa. Kakšen je bil njen odnos z Ingardnom, ki razkriva tudi njeno človeško, žensko stran?
Beckmann-Zöller: Zanimivo je, da je Edith Stein v stikih s svojimi prijatelji vedno poudarjala, da želi biti vselej poklicno dejavna. Sicer bi si želela družino, a bi se rada poklicno udejstvovala. Njeni prijatelji pa so se prav tako želeli poročiti in potem prenehati opravljati poklic. Pozneje Edith Stein piše, da je bila končno ona edina, ki je svoj poklic, potem ko je vstopila v samostan, opustila, vsi njeni prijatelji pa so združili družino in poklic. Že zgodaj si je Edith Stein želela družino. Tudi Ingardnu je pisala, da je o tem govorila s Husserlom, in sicer da bi se rada poročila in da bi bil njen mož asistent pri Husserlu. S tem je Ingardnu nekako hotela sporočiti, da je vanj zaljubljena. Zanj se je potegovala, v pismih z njim se pokaže bolj sproščena, česar v pismih z drugimi ne zasledimo. S tem kaže na to, da je bila seveda vanj zaljubljena. V Ingardnu namreč ni videla samo študijskega kolega, temveč tudi potencialnega moža, s katerim bi imela skupen cilj, in sicer da bi se ukvarjala s filozofijo. To se je dogajalo v času, ko se je obrnila k veri, Ingarden pa je kot kristjan, ki se je od vere oddaljil, versko življenje zavračal. Hkrati so ga obhajale samomorilne misli, verjetno je bil nagnjen k malodušju, obupoval je nad sabo – Edith Stein pa se je zanj materinsko zavzela in ga tolažila. Tu je šlo za neravnovesje v ljubezenskem odnosu. Veliko mu je pomagala pri popravljanju nemškega jezika (po rodu je bil namreč Poljak), najprej v doktorski nalogi, potem pa tudi pri pisanju člankov. To podporo in pomoč je seveda sprejel, ni pa gojil vzajemnega odnosa. Po prvi svetovni vojni, ko je bila ona v Vróclavu dejavna v stranki, sta si vsak teden pisala. Nenadoma z Ingardnove strani ni bilo več odgovora. Približno pol leta zatem je izvedela, da se bo poročil. Se pravi, da ji ni nikoli omenil, da je v zvezi z žensko. To tudi kaže, da je vedel, da je Edith Stein vanj zaljubljena, a si je ni upal soočiti s tem, da se je odločil drugače. Edith je bila seveda užaljena, čeprav tega ni kazala navzven. To je gotovo predelala, a takrat je bil to zanjo hud udarec. Opazila je namreč, da z Ingardnove strani tudi prijateljstvo ni bilo povsem odkrito – ker ji tega ni povedal. Vse skupaj jo je zelo razočaralo. Ohranilo se je eno samo pismo, kjer ga imenuje »dragi«. To pomeni, da sta se že zaupno pogovarjala, a trden ljubezenski odnos med njima se ni razvil. Pozneje je doživela nekaj podobnega s Hansom Lippsom. To vemo iz pričevanj. Dolgo je imela njegovo sliko na svoji pisalni mizi v Bad Bergzabernu v hiši svoje krstne botre Hedvike Conrad-Martius. Potem je ta slika izginila s pisalne mizi. Tudi pri Lippsu je upala, da se bo kaj razvilo. Tudi njemu je pomagala pri habilitaciji po posredovanju svojega bratranca Couranta, a se med njima ni nič zgodilo. Tudi nadarjeni filozof Hans Lipps se je zaljubil v drugo žensko. Pozneje, ko mu je žena umrla in je ostal sam z majhnima otrokoma, je sicer Edith Stein zaprosil za roko, a takrat je bila ona že trdno odločena, da bo vstopila v samostan, in je ponudbo zavrnila. Že prej je kot Kristusova nevesta ubrala pot devištva. Zaobljube je opravila zasebno, ko je bila še učiteljica v Speyerju. S svojim duhovnim spremljevalcem Rafaelom Walzerjem se je v pokorščini pogovarjala o teh pomembnih stvareh, a ni vstopila v samostan, ker ji je to odsvetoval, saj je hotel, da bi se družbeno zavzela za katoliške laike. Če bi že takrat šla v samostan, bi po njegovem zapravila svoje talente. To ji je dovolil šele potem, ko so ji nacisti preprečili poklicno dejavnost.
Vemo, da se je Edith Stein ukvarjala z velikimi mističnimi učitelji, na primer z Dionizijem Areopagitom, sv. Terezijo Avilsko in sv. Janezom od Križa. Kakšen je bil njen odnos do mistike in ali je bila tudi sama mistikinja?
Pirastu: Ko se je Husserl ukvarjal s to tematiko – znano je delo z naslovom Sveto Rudolfa Otta –, torej več let prej, preden se je dala krstiti, je bila téma vere in mistikov, teh pomembnih pričevalcev vere, navzoča v njenih mislih in verjetno tudi v njenem srcu. Z Dionizijem Areopagitom se je seznanila, ko je prevajala odlomke njegovih del in o njem napisala daljši strokovni članek, ki je pozneje izšel v knjižni obliki. Glede vprašanja, ali je tudi Steinova mistikinja, bi morali narediti oklepaj in pojasniti, kdo sploh je mistik. Kakor koli vzamemo, je Edith Stein v sebi gotovo imela izkušnjo Boga. Njena posebna ljubezen in navdušenje nad Terezijo Avilsko sta zame najboljša potrditev tega dejstva. Zelo zadržana je pri opisih svoje lastne verske izkušnje, ki jo običajno povezujemo z intenzivnimi mističnimi doživetji, čeprav nekatera tudi omenja: na primer izkušnjo globokega miru ali izkušnjo Božje previdnosti. Mistična izkušnja Terezije Avilske je pristna, in sicer v tem smislu, da je utemeljena na Jezusu Kristusu. V tem kontekstu nikakor ne gre za paramistična doživetja, kot so videnja, temveč za izkustvo odnosa s Kristusom. Gre za globok odnos z Jezusom v veri, Terezija Avilska pravi, da gre za prijateljstvo z njim samim. In Edith Stein je izkusila ta globoki odnos, to prijateljstvo, posebno ko je vstopila v karmeličanski samostan, kjer je našla svojo duhovno domovino. V tem smislu je gotovo mistikinja, in sicer v pravem pomenu besede. Kar zadeva druga, paramistična doživetja, je treba biti previden. Steinova o tem ne govori in zanjo to tudi ni tako pomembno. Edith Stein je vsekakor mistikinja, kot to izrazi Karl Rahner, ki govori, da nekdo goji, neguje odnos z Bogom v smislu srečanja. In končno, v svojem zadnjem delu Znanost križa obširno in prepričljivo piše o nauku sv. Janeza od Križa, v katerem se jasno ukvarja z mistiko. Mislim, da lahko o tem piše samo iz svoje lastne izkušnje.
Beckmann-Zöller: Zanimivo je, da opiše svojo izkušnjo, a ne v osebnih pismih ali svojem življenjepisu, temveč najprej v delu Uvod v filozofijo, kjer tega ne bi domnevali, potem pa v spisu Psihična kavzalnost. Gre za filozofski deli. Zato teologi in njeni življenjepisci najprej teh opisov niso odkrili. Zaupali smo pričevanju njene prijateljice Conrad-Martius, ki je rekla, da je bila Steinova zaprtega značaja, da je to njena skrivnost, zato o tem ne govori. Vendar o tem govori v filozofskih delih, a zelo stilizirano. Ti opisi niso obsežni, ampak zelo premišljeni. Gre za opis doživetja varnosti, ki si ga kot človek v trenutkih obupa ali izgorelosti, ko nenadoma čuti novo moč, sama ne more dati. V tem kontekstu govori o duhovnem prerojenju. Na voljo so nam opisi teh doživetij. Pozneje v nekem pismu Ingardnu uporabi podobo utopljenca. Bila je kot utopljenec, zdaj pa se je znašla na obrežju rešitve. Ko se ozrem nazaj, vidim, da se utapljam in da me valovi premetavajo sem in tja, zdaj pa sem tako hvaležna, da sem rešena. Tu seveda uporabi podobo, da opiše svoje notranje stanje. Zelo malo snovi imamo na razpolago, a kljub temu lahko govorimo o mističnem srečanju, ker Steinova goji odnos. Sicer še ne ve, kdo je tisti Drugi, in ga spozna šele pozneje. Pozneje v knjigi Pota spoznanja Boga, v kateri se ukvarja z Dionizijem Areopagitom, še enkrat razmišlja o tej poti, ki jo vodi od pozitivne k negativni teologiji, potem pa k osebnemu spoznanju Boga. Najprej govori o spoznanju Boga, potem pa o osebnem spoznanju Boga. In pravi, kjer koli srečamo Boga, ali v naravi ali v Božji besedi, ga prepoznamo. Verujoč človek, ki ljubi, prepozna Boga, in njegovo srce se odpre, ko sliši svojega Ljubega. Gre za kakovost odnosa z Bogom, ki bi ga danes opisali kot mističnega, a gre v resnici za prijateljstvo, kot bi rekla Terezija Avilska, ali kot bi rekel Karl Rahner, gre za odnos, ki ga ima lahko kot mistik vsak kristjan. Pri Edith Stein se to zelo jasno izrazi, ker je šla skozi obdobje nevere in je to prijateljstvo z Bogom zavestno sprejela. Ker je to obdobje resnično živela, lahko to opiše tako rekoč za vsakega kristjana. Za vsakega kristjana naj bi obstajala ta pot: znebiti se mora neprimerne predstave o Bogu kot starem možu v nebesih ali oblastniku – gre za to, da se otresemo vseh teh napačnih podob o Bogu ob pomoči negativne teologije. Do teh podob moramo biti kritični, tudi do svojih otroških predstav, ki so preveč naivne. In potem se mora zgoditi ta zavestni prehod od otroške k zreli veri. Podobno kot pri nekom, ki začne verovati, ali pa pri novokrščencu – to je Edith Stein tudi zavestno doživela. Toda veliko ljudi v Cerkvi tega koraka ne doživi zavestno. Steinova nas opogumlja, da postanemo mistiki vsakdanjega življenja; da bi od otroške vere prešli k osebni izkušnji Boga. Ni znano, da bi Edith Stein imela paramistična doživetja. O tem so spraševali njene sosestre v samostanu, a te niso ničesar opazile. Zato o tem tudi ne piše. Najdemo pa v njenih pismih pripombo, kjer pravi, da je še vedno ob vznožju gore Karmel; da se vzpon zanjo šele začenja, kar koli že to pomeni.
Življenjska pot Edith Stein je gotovo edinstvena. Ne samo da velja za eno najpomembnejših filozofinj sploh, ampak je tudi priča, da se filozofija in vera ne izključujeta, marveč se dopolnjujeta. Kaj je pri njej tisto, kar navdihuje ljudi še danes?
Pirastu: Zdi se mi, da njena pot ni pot proč od filozofije k veri, ampak da gre za razvoj, ki ne temelji izključno samo na razumu – kot se to pogosto dogaja danes pri številnih mladih, ki verujejo z razumom. Edith Stein je hotela svet razumeti in ga spremeniti. Na splošno je zelo cenila človeške sposobnosti razumevanja, spreminjanja in izboljševanja. Imela je visoke etične ideale. Čeprav je globoko verjela v te človeške zmožnosti, je vendarle ostala odprta in iskrena v svojem iskanju. V tej intelektualnosti ni zakrknila, ampak je ostala odprta – in to ne samo po zaslugi fenomenološke metode, marveč tudi po zaslugi svojega lastnega značaja – za to, kar se je dogajalo. Zato je na podlagi človeškega zorenja, na primer srečanja s smrtjo in ljudmi, ki so pričevali za vero, iskreno iskala resnico in smisel življenja – in ju tudi našla v veri, ne da bi pri tem žrtvovala filozofijo ali razum. Nikakor ni zapadla iracionalnosti, temveč je poskušala oboje, tako filozofijo kot tudi vero povezati. Tu jasno vidimo, da si razum in vera ne nasprotujeta. Pri njej se lahko učimo te odprtosti mišljenja, ki je vseživljenjska naloga verujočega ali pa neverujočega človeka. Ne smemo se omejiti na predsodke in biti slepi, temveč moramo ostati odprti, potem je Božja previdnost na delu tudi v človeku, ki se izrecno ne opredeljuje za verujočega ali Kristusa ni našel. V tem smislu je njena pot sodobna. Tudi za mlade v našem času bi bilo zaželeno, da bi resno in iskreno iskali in bili odprti. Ideologija je vedno nevarna. In Edith Stein je – to je pred kratkim poudaril tudi papež – v tem smislu velik zgled. Človek naj ne otrdi in naj se ne omejuje samo na eno usmeritev ali na mišljenje, ki izključuje, tako kot to tako pogosto srečamo in vidimo. To nam pri Edith Stein po eni strani vliva upanje, predvsem za starše, ki opažajo, da se njihovi otroci oddaljujejo od vere in iščejo druge poti. Po drugi strani je v tem upanje za vsakogar izmed nas, kajti najpomembnejše je, da iskreno iščemo resnico in smisel, to pa nas bo privedlo tudi k dobremu koncu.
Beckmann-Zöller: Mislim, da se lahko od Edith Stein veliko naučimo. Kar me navdušuje, je njena resnicoljubnost. Ostaja odprta, nobenega področja ne izključuje in se ne omejuje. A je zelo jasna v odnosih. Mislim, da se danes lahko učimo resnicoljubnosti v odnosih. In sicer da vidimo, kaj je primerno za odnos, ki ga imamo z nekom. Kakšen je v tem odnosu ne samo telesni stik, ampak tudi stik dveh duš? In kaj je merilo odnosa? Mislim, da se tega lahko naučimo s samoopazovanjem. To je počela tudi Edith Stein – opazovala se je, premišljevala o sebi in se vzgajala. Biti neodvisen ne pomeni, da se prepuščam svojim občutkom in strastem, kamor koli me te pač vodijo, temveč je bistveno vprašanje: Kakšen je ta odnos? Kako lahko ta odnos z drugim človekom preverim in preizkusim? Gre za opazovanje sebe v tem odnosu. Torej ne gre samo za to, kakšne želje imam, ampak kaj do tega človeka resnično čutim. Edith Stein čudovito razlikuje med enim in drugim, ko zelo jasno sprejema svobodo drugega človeka. V svojem delu Psihična kavzalnost piše, da se lahko v nekoga zaljubimo, a ta lahko našo ljubezen zavrne. Vedno moramo računati s tem, da mi drugi, po katerem hrepenim, reče »ne«. Ta svoboda v odnosu do drugega je mogoča, če imam jasno stališče. Edith Stein poudarja, da moramo biti samostojni, samozavestni, in da moramo sebe tudi vzgajati. Drugi korak pa je, da tega sama ne more uresničiti – potrebuje Božjo pomoč, pomoč Svetega Duha. To je jasno spoznala. Vsa moralna naprezanja so zaman in zapiše, kako jo onstranska moč preoblikuje. O tem lepo piše v spisu Svoboda in milost, in sicer da je maščevanje nekaj povsem naravnega. Če nas je nekdo prizadel, se hočemo maščevati, mu vrniti milo za drago. Ona pa pravi, da lahko to v moči Svetega Duha spustimo in se maščevanju odpovemo. Nenaravno je, da se zavzamemo za šibkega, saj je naravno prav to, da mislimo nase. In ti nenaravni odzivi se sprožijo prav po veri v Jezusa Kristusa in prek odnosa z njim. Torej ne samo da se zavzamem za šibkega, ampak da občutim mir tudi tam, kjer se nenehno prepirajo. Da sem lahko miroljuben in odpuščam, čeprav me je drugi prizadel – to ni naravno. Edith Stein nas opogumlja, da vero vzamemo resneje in jo resnično živimo. Novo varnost lahko doživimo po veri v Jezusa Kristusa, ki nas osvobaja in nam prinaša igrivo lahkotnost. Kar me pri Edith Stein navdušuje, je to, da je lahko med potjo v Auschwitz povsem mirno in tiho molila. Po pričevanjih vemo, da je skrbela za otroke takrat, ko so njihove matere iz obupa postale povsem malodušne. Edith Stein se je tako prepustila Bogu v svoji notranjosti, da se je lahko ukvarjala z otroki in se vživela v njihov položaj.
Predstavljamo delo Samuela Becketta (1906–1989), enega vodilnih literarnih ustvarjalcev 20. stoletja. Ta irski avtor, ki je leta 1969 dobil Nobelovo nagrado za književnost, je 35 let po smrti še vedno vpliven, analiziran in izjemno zanimiv pisec, ki je v svojem pisanju preizkušal meje mogočega in eksperimentiral na način, katerega ni nihče pričakoval. Več o tem avtorju pa v pogovor, ki je nastal leta 2007. Sodelujeta prevajalca njegovega dela Tina Mahkota in Aleš Berger.
28. julija je minilo 110 let od začetka prve svetovne vojne; to je bil globalni spopad med antanto in centralnimi silami. Antanto je sestavljalo zavezništvo med Francijo, Ruskim cesarstvom in Združenim kraljestvom, centralne sile pa zavezništvo med Nemškim cesarstvom, Avstro-Ogrsko in Kraljevino Italijo. Pozneje so se stranema pridružile še ostale države v Evropi in po svetu. K antanti so pristopile Romunija, Japonska, Italija in ZDA, k centralnim silam pa Otomansko cesarstvo in Bolgarija. Boji so potekali predvsem v Evropi in na Bližnjem vzhodu. Prva svetovna vojna je bila eden najbolj smrtonosnih spopadov v zgodovini, saj je po ocenah umrlo 9 milijonov vojakov, 23 milijonov je bilo ranjenih, med žrtvami je bilo tudi veliko civilistov. Oddajo pa posvečamo vprašanju, kako je prva svetovna vojna zaznamovala svet in ustvarjanje v njem. Pred slabim desetletjem se je Staša Grahek o tem pogovarjala z umetnostnim zgodovinarjem akademikom dr. Milčkom Komeljem in zgodovinarjem dr. Markom Štepcem. Foto: grafika Otta Dixa (izrez) Vir foto: Wikipedia
Živimo v času, ko se vse bolj zanašamo na različne tehnologije in internet. Ameriški pisec Nicholas Carr (1959) že vrsto let razmišlja o posledicah tehnologij in interneta na človeka. V delu Plitvine (2010, slovenski prevod 2011) avtor raziskuje, kako internet spreminja naš način razmišljanja, branja in pomnjenja. Nekje med drugim zapiše: "Z vidika nevrologije drži, da postanemo tisto, kar mislimo." In še, kar se danes premalo poudarja: "Več informacij pomeni manj znanja." V pogovoru, ki je bil prvič objavljen leta 2012, razmišljamo, kako internet oblikuje človeški um in kako spodbuja površno branje, hitro razmišljanje ter površinsko dojemanje stanja. Gost dr. Miha Kovač še izpostavi, zakaj je pomembno branje knjig in kako nas brskanje po spletu utrjuje v lastni percepciji sveta. Na fotografiji grafika iz slovenske izdaje knjige Plitvine (Cankarjeva založba, 2011), opremil in tehnično uredil Matej Nemec.
Eden od očetov sodobne psihiatrije, leta 1980 preminuli Franco Basaglia, je nedvomno revolucioniral psihiatrijo in pristop k zdravljenju duševnih bolezni ne samo v Italiji, temveč tudi širše. Deloval je med drugim v nam bližjima Gorici in Trstu. Marca letos je minilo sto let od njegovega rojstva in ob tej priložnosti so naši tržaški radijski kolegi na Radiu Trst A v kontekstu oddaje Hevreka posvetili epizodo Francu Basaglii. O pomenu njegovega mišljenja, delovanja, o zapuščini in pomenu duševnega zdravja danes se je Poljanka Doljak pogovarjala s psihologom in voditeljem radijske oddaje Caterpillar Massimom Cirrijem. Foto: Pixabay (https://pixabay.com/users/mohamed_hassan-5229782/)
Sta literatura in šport kakorkoli povezana, kako šport živi v literarnih delih in ali je športnica oziroma športnik lahko navdih za neko literarno delo – o teh in drugih vprašanjih v pogovoru, ki je nastal leta 2013 in v katerem predstavljamo, kako sta lahko povezana literatura in šport. Gosta sta dr. Primož Repar, urednik ponatisa eseja Marjana Rožanca z naslovom Demon Iva Daneua (KUD Apokalipsa, 2013) in Esad Babačić, pesnik, publicist s področja športa ter urednik antologije slovenske poezije športa z naslovom Vsak boksar boksa svoj boks (Hiša imen, 2022). Na fotografiji Ivo Daneu, olimpijska legenda, udeleženec treh olimpijskih iger (Rim 1960, Tokio 1964, Mehika 1968); vir: Olimpijski komite Slovenije.
Zakaj je razsvetljenstvo s številnimi družbenopolitičnimi idejami, osredotočenimi na znanje, pridobljeno z razumom in na empirični osnovi, začetek in temelj moderne Evrope? Kaj je to kulturno, filozofsko in umetniško gibanje doprineslo k razumevanju človeka, znanosti, napredka in družbe? In ali se še vračati k razsvetljenskim idejam? O tem v pogovoru, ki je bil posnet leta 2010. Sodelujeta zgodovinar drr. Igor Grdina in filozof dr. Igor Pribac. Foto: Anicet Charles Gabriel Lemonnier – Večer v salonu pri gospe Geoffrin (1755); vir: Wikipedija
Nikolaj Kuzanski (1401–1464), "zadnji véliki filozof umirajočega srednjega veka", je bil tudi humanist, mistik, teolog, matematik, astronom, kardinal in diplomat, ki je močno zaznamoval svoj čas tako na področju mišljenja kot tudi na področju politike in takratne cerkve. Danes je njegovo glavno delo De docta ignorantia (1440) oziroma O učeni nevednosti, v katerem med drugim razlaga, da je univerzum brezmejen in da vsaka posamezna stvar v univerzumu že predstavlja sam univerzum, mejnik med poznim srednjim vekom in renesanso. Predstavljamo tega še danes zanimivega misleca. Gost je dr. Igor Škamperle, poznavalec njegove misli. Foto: Wikipedia
Ljubljanska Galerija Fotografija, ki se zdaj nahaja v novih prostorih v Centru Rog, letos obeležuje 20-letnico delovanja. Ob ustanovitvi, takrat na Petkovškovem nabrežju 47, je bila prva privatna galerija v Sloveniji, specializirana prav za fotografijo. Z njo je ustanoviteljica Barbara Čeferin želela pomagati vzpostaviti trg prodaje fotografske umetnosti in popularizirati kakovostno fotografijo. Do danes so pripravili več kot 150 razstav, sodelujejo s številnimi domačimi in tujimi kulturnimi ustanovami, inštituti, ambasadami. Organizirali so več dobrodelnih dražb, pa številne pogovore, predstavitve knjig, predavanja, delavnice. Že 15 let sodelujejo na sejmih po svetu, imajo svojo galerijsko knjigarno in delujejo kot založba. Ob letošnjem jubileju pa so pripravili skupinsko razstavo z naslovom Iz oči v oči. Osrednji motiv je portret, ki ga v različnih žanrskih in tehnoloških pristopih predstavlja 25 avtorjev in avtoric. Kuratorki sta Hana Čeferin in Barbara Čeferin. Foto (izrez): Arhiv Galerije Fotografija
Michel De Montaigne (1533–1592), oče eseja in eden najpomembnejših filozofov francoske renesanse, je v svojem pisanju združeval priložnostne anekdote iz svojega življenja z intelektualnim vpogledom v človeško naravo. Moralist brez moraliziranja. Vpliven mislec, ki je raziskoval jaz brez da bi stavil na analize, definicije ali ideologije. Njegovi Eseji (1588) so do danes ostali eno največjih in najbolj vplivnih del evropske humanistične dediščine. Ob izidu integralne verzije slovenskega prevoda, ki je izšel z letnico 2023 pri založbi Beletrina, predstavljamo tega samosvojega misleca in njegovo monumentalno delo v treh knjigah. Sodelujeta prevajalec Branko Madžarevič in poznavalec dr. Primož Vitez. Foto: Michel de Montaigne, iz grafične opreme Beletrinine izdaje Esejev (Goran Dekleva).
Pesnik Ciril Bergles je vstopil v slovensko poezijo tiho, nevsiljivo in prepričljivo. Leta 1984 je v samozaložbi objavil pesniški zbirki na poti v tišino in vaje za svetlobo. Zbirki sta bili manj opaženi, toda vsebovali sta že vrsto prepoznavnih pesnikovih pesmi, skoraj programskih verzov, na primer Vsaka pesem je majhna molitev. V prvoomenjeni zbirki je kar nekaj pesmi, ki napovedujejo Berglesovo pesniško zbirko Ellis Island. Zbirka je izšla leta 1988 v zbirki Aleph in z njo se je pesnik predstavil širši javnosti. V naslednjih nekaj letih se je predstavil kot urednik antologije slovenskega zdomskega pesništva zadnjih štiridesetih let z naslovom To drevo na tujem raste in kot prevajalec, na primer z odmevno antologijo Sodobna španskoameriška poezija (Cankarjeva založba). Leta 1993 je v zbirki Lambda (ŠKUC) objavil pesniško zbirko Ifrikija in v njej poezijo z gejevsko tematiko. Pozneje je sledila še vrsta Berglesovih izvirnih in prevodnih knjig z gejevsko tematiko v sodelovanju z urednikom Branetom Mozetičem, hkrati pa je pisal tudi duhovno poezijo (leta 2006 je pri Družini objavil tudi pesniško zbirko Tvoja roka na mojem čelu). Toda naj je pesnik pisal o erotiki ali presežnem, je pisal s prepoznavno osebno pisavo, pogosto izpovedno, že kar neposredno, ki pa se lahko razmahne v uvid, refleksijo, ugotovitev, celo sentenco. Več o Cirilu Berglesu in njegovi poeziji ob 90. obletnici rojstva povejo literarna zgodovinarka dr. Darja Pavlič, pesnik in urednik Brane Mozetič ter pesnik in kritik Muanis Sinanović v pogovoru z Markom Goljo. Nikar ne zamudite. Foto: Festival Pranger/Igor Zaplatil
V nedeljo bodo na Rožniku podelili nagrado kresnik za najboljši izvirni roman preteklega leta. A v pogovoru nismo špekulirali o morebitni nagrajenki oziroma nagrajencu, temveč smo pod drobnogled vzeli same literarne nagrade. Z urednicama in literarnima kritičarkama Ano Geršak in Veroniko Šoster ter s pisateljem, urednikom in profesorjem založniških študij na ljubljanski Filozofski fakulteti Andrejem Blatnikom smo pretresali stanje slovenskih literarnih nagrad. Jih je dovolj? Kakšen je njihov učinek in vloga? Zakaj so pomembne tudi nominacije? In nenazadnje, kaj sploh nagrajujemo in kaj nam to govori o sodobnih slovenskih literarnih trendih? Foto: RTVSLO
Trajnostna načela ravnanja z okoljem se uveljavljajo tudi na področju kulture. Kako zmanjšati ogljični odtis koncertov, razstav, predstav? Kako zagotoviti čim bolj trajnostni, energetsko učinkoviti, prevoz obiskovalcev kulturnih prireditev? Kako tudi bolj ozavestiti izvajalce in občinstvo, da bolj odgovorno ravna z okoljem na kulturnih prireditvah? O bolj prijaznem odnosu do okolja v sektorju kulture razmišljajo gostje: Ines Kežman z Zavoda Motovila, Gaja Brecelj iz Slovenske fundacije za trajnostni razvoj Umanotera in Tamara Bračič Vidmar z Zavoda Bunker. Objavljena vsebina je del projekta I KNOW EU/Tu EU 2024, ki ga je finančno podprla Evropska unija. Evropska unija ni vključena v pripravo projekta in ne odgovarja za informacije in stališča, predstavljene v okviru projekta. Foto: Pixabay
Franz Kafka, češko-avstrijski pisatelj judovskega rodu, danes, sto let po smrti, velja za enega najpomembnejših nemško pišočih pisateljev 20. stoletja. Vpliven avtor, posebnež med posebneži, ki je v zadnjih desetletjih postal tudi popkukturni fenomen. V pogovoru s filozofom prof. dr. Mladenom Dolarjem razmišljamo o razsežnostih njegovega dela. Foto: Wikipedija
Razgledali se bomo po gledališki pokrajini enotnega slovenskega kulturnega prostora današnjega trenutka. Z gostjo Alenko Hain, režiserko, koreografinjo in angažirano gledališko ustvarjalko na avstrijskem Koroškem, ter gostoma, Danijelom Malalanom, direktorjem Slovenskega stalnega gledališča Trst ter Juretom Novakom, direktorjem in umetniškim vodjo Prešernovega gledališča Kranj, bomo osvetlili tematike in njihove raznolike načine uprizarjanja, ki jih dandanes lahko gledamo na slovenskih odrih, sodelovanja ter idejne in umetniške izmenjave gledaliških umetnikov, ki sicer delujejo v sredinah različnih kulturnih in produkcijskih mikro-okolij. Vabimo vas k poslušanju! na fotografiji: dvorana Prešernovega gledališča Kranj, pgk.si, izsek
Mednarodni glasbeni festival Druga godba, ki je vedno temeljil na novih pristopih in odkrivanju manj znanih glasbenih vsebin, že desetletja spaja globalno in lokalno, tradicijo in vpetost v sodobne glasbene tokove. Gre za enega najbolj mednarodno uveljavljenih festivalov pri nas, ki ponuja vpogled v glasbene tradicije in kulture raznih narodov. Kako pa je Druga godba spreminjala glasbeno in koncertno dogajanje pri nas, kakšna je bila njena družbena vloga in v čem je pravzaprav sploh ta njena "drugost" oziroma drugačnost – o tem v pogovoru ob njenem visokem jubileju. Sodelujejo Bogdan Benigar, Miha Zadnikar in Zoran Pistotnik. Na sliki izrez grafične podobe 40. izvedbe festivala Druga godba
Jožef Muhovič je akademski slikar in grafik, doktor filozofije, likovni teoretik, publicist in leksikograf, upokojeni univerzitetni profesor, ki je na Akademiji za likovno umetnost in oblikovanje v Ljubljani služboval 39 let in pol, redni član Slovenske akademije znanosti in umetnosti ter predsednik upravnega odbora Prešernovega sklada. Kot veliki premišljevalec likovne umetnosti – tako po njeni strukturni plati kot tudi vplivu na družbo – je med drugim avtor Leksikona likovne teorije, ki vsebuje čez 800 gesel na skoraj 900 straneh. Že davno je namreč začutil potrebo, da, kot pravi Konfucij, poimenuje pojme. In čeprav bi se komu navzven zdelo, da je njegovo področje raziskovanja povsem formalno, prav s svojimi knjigami, članki, eseji pokaže, kako je likovna teorija v bistvu živa ter da je ni strah segati tudi zunaj racionalnega in v duhovno dimenzijo. Vedno znova se ob tem pokaže še pomen ''nevidnega'' v likovnem ustvarjanju, ki ga sicer Muhovič jasno ločuje od samo vizualnega. Citira na primer Mauricea Merleau-Pontya, ki zapiše, ''da nevidno ni protislovje vidnega, kajti vidno ima nevidno notranje ogrodje in nevidno je skriti notranji ekvivalent vidnega''. Jožef Muhovič pa ni le teoretik. Kot pravi, je na zunaj njegovo ustvarjalnost morda najlaže dokumentirati skozi intenzivno in gosto desetletje med letoma 2008 in 2018, ko so s kolegi (B. Suhy, E. Bernard, A. Jemec, H. Gvardjančič in F. Novinc) pripravili kar nekaj velikih in odmevnih slikarskih razstav doma in v tujini ter jih zaokrožili s štirimi obsežnimi monografijami. Nedavno smo si v galeriji Društva likovnih umetnikov Ljubljana lahko ogledali razstavo njegovih del na papirju, s katerimi je pospremil poetični diptih, knjigi pesmi Milana Dekleve, in jim dal naslov O minevanju in trajanju. Eno od izhodišč za naš pogovor z njim je bila tudi njegova nova knjiga Jaz in moj svet – Skice za avtoportret, ki je izšla pri KUD Logos. Slika: izrez naslovnice knjige Jaz in moj svet – Skice za avtoportret
Dober mesec pred volitvami v evropski parlament lahko v pogovoru izveste, kako o kulturi razmišljajo parlamentarne stranke, natančneje njihove predstavnice Mija Aleš (vse življenje dejavna na področju kulture, Slovenska ljudska stranka), kustosinja Zdenka Badovinac (Levica), evropska poslanka Ljudmila Novak (Nova Slovenija) in predstavniki političnih strank bivši minister za okolje in prostor Jure Leben (Gibanje Svoboda), predsednik Sveta Socialnih demokratov za kulturo Dejan Prešiček ter evropski poslanec Milan Zver (Slovenska demokratska stranka). Objavljena vsebina je del projekta I KNOW EU/Tu EU 2024, ki ga je finančno podprla Evropska unija. Evropska unija ni vključena v pripravo projekta in ne odgovarja za informacije in stališča, predstavljene v okviru projekta.
Knjige se umikajo s polic, vedno bolj nas obkrožajo vizualne podobe. Ne le v prostočasnih dejavnostih, ampak tudi po šolah in univerzah. V ospredje stopajo vizualne ponazoritve, tako v pedagoških procesih kot v znanstvenih publikacijah. Ker moč besede peša, tudi nekateri znanstveniki in pedagogi zagovarjajo vizualno moč argumenta. Kakšno argumentacijsko moč pa ima vizualno? Kaj je sploh mogoče sporočiti z vizualnim? Gostje so: redni profesor retorike in argumentacije dr. Igor Ž. Žagar, redni profesor za estetiko dr. Lev Kreft in vizualni umetnik, strokovnjak za komuniciranje Vuk Ćosić. Foto: Pixabay
Immanuel Kant (1724–1804) je eden od osrednjih mislecev razsvetljenstva. Ta nemški filozof in oče moderne filozofije predstavlja prelomnico v zgodovini evropskega mišljenja, prelomnico, ki jo določa njegov sistem transcendentalnega idealizma. Znamenite tri Kritike – Kritika čistega uma (1781, prevod 2019), Kritika praktičnega uma (1788, prevod 1993) in Kritika razsodne moči (1790, prevod 1999) – in nekatera dela iz predkritičnega obdobja, pa tudi pozna dela, kot je na primer Spor fakultet – pri nas objavljen v knjigi z naslovom Zgodovinsko-politični spisi (2006) – , so pomembna in odmevajo še danes. In zakaj je Kant tako velik – o tem v pogovoru ob njegovem jubileju s prof. dr. Zdravkom Kobetom, profesorjem z Oddelka za filozofijo ljubljanske Filozofske fakultete in prevajalcem Kantove prve Kritike. Foto: Wiki
Odkar se je v drugi polovici 19. stoletja v zahodnem svetu široko uveljavil politični sistem parlamentarne demokracije, si je vsaj v teoriji težko razlagati, zakaj bi državljani – ki imajo vsakih nekaj let priložnost svojo voljo izraziti na volitvah – na svoje predstavniško telo protestno metali granitne kocke, pred njim zažigali avtomobile ali celo poskušali zavzeti parlament, še težje pa je morda razumeti, zakaj bi poslanci v parlamentu drug z drugim obračunavali s pestmi, noži ali kar pravim strelnim orožjem. In vendar smo bili v približno 150 letih parlamentarne zgodovine priča vsemu temu. Ne samo v preteklosti - tako kot recimo na našem prostoru, kjer so bili v času prve Jugoslavije hudi fizični obračuni med poslanci tako rekoč del vsakdana, priča pa smo bili celo parlamentarnemu uboju - ampak tudi danes: samo v zadnjih nekaj letih smo nenazadnje lahko spremljali napada na kongres v Združenih državah in v Braziliji, da o pretepih, ki občasno vznikajo v sicer vsaj formalno razmeroma delujočih parlamentarnih demokracijah po svetu, sploh ne govorimo, nasilni protesti pa so, vsaj v državah, kot je denimo Francija, tako rekoč del kulture. Zakaj se torej politično nasilje vztrajno pojavlja tudi znotraj parlamentarnega sistema, ki naj bi v teoriji omogočal ravno mirno odločanje s pomočjo dogovorov med različnimi političnimi silami, ki reprezentirajo voljo volivcev? Kakšne oblike je skozi zgodovino to nasilje privzemalo in v kakšnih okoliščinah se najpogosteje pojavlja? O pretepaških poslancih in besnih množicah z zgodovinarjem dr. Juretom Gašparičem. Foto: politična karikatura iz leta 1798, ki uprizarja pretep v ameriškem kongresu, Wikipedija, javna last
Neveljaven email naslov