Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Po večmesečnem opozarjanju se zdi, da je vlada pripravila zasilno rešitev za 33 zaustavljenih filmskih projektov.
V naših oddajah smo že poročali, da se je javno sofinanciranje slovenskih filmov letos zaustavilo zaradi birokratskega hrošča oziroma odsotnosti politične volje, da hitro reši nenavaden zaplet. Po večmesečnem opozarjanju – tudi na kršitev vladavine prava – se zdi, da je vlada pripravila zasilno rešitev za 33 zaustavljenih filmskih projektov v okviru interventne protikoronske zakonodaje, a te, čeprav je konec leta tik pred vrati, še ni sprejela.
V letu 2020 se je odvilo eno od bolj nenavadnih poglavij domače kulturne politike, ki prejšnjo Šarčevo vlado povezuje s trenutno Janševo. V začetku leta je vlada za vsak posamezen filmski projekt, ki je bil že izbran na javnih razpisih Slovenskega filmskega centra, zahtevala še pripravo posebne investicijske dokumentacije, čeprav gre pri javnem sofinanciranju filma – tako kot na področju kmetijstva – za nepovratne državne subvencije in ne za investicije. Janševa vlada je v celoti izkoristila negativne potenciale te drobne birokratske spremembe in določila še, da mora posamezne projekte potrjevati kar sama. Ker tega potem – kakšno naključje! – vse leto ni storila, je zaustavila izplačila 33 filmskim projektom s sklenjenimi pogodbami in filmske ustvarjalce v času pandemije pahnila v dodatno stisko.
Naj dodam osebni vidik. Kot novinarja so me večkrat prosili za razlago, kaj je šlo narobe, in moram priznati, da sem bil vsakič postavljen v precep. Kako je mogoče razložiti neverjetni in povsem nepotrebni zaplet, ne da bi sogovornike izčrpavali s podrobnostmi, hkrati pa podali točno razlago nečesa za širšo javnost tako nezanimivega, kot je birokratski zaplet? Hudič se skriva v malenkostih in najbolje bo, da globoko zakopljemo vanje.
Živimo v času izrazite negotovosti, tudi politične in upravljavske, ki se manifestira v neusklajenih in nedomišljenih odločitvah. V primeru filma so bile odločitve še destruktivne. Filmarji se v tem trenutku lahko oprejo samo na nekaj tako izmuzljivega, kot je Simonitijeva obljuba na parlamentarnem Odboru za kulturo, da bodo dolgove za zaustavljene projekte poplačali v novem svežnju interventne zakonodaje, čeprav dolgovi nimajo nobene zveze s protikoronskimi ukrepi. Ni jasno, kdaj bo sveženj sprejet in ali bodo ponujene rešitve odpravile probleme. Kot da ne bi bilo v času zdravstvene in gospodarske krize, ko so onemogočena snemanja, problemov že tako ali tako dovolj …
Kalvariji še ni videti konca. Po eni od zadnjih sej Odbora za kulturo se je ustvaril vtis, da bo rešitev prišla »tik pred zdajci«; pred koncem koledarskega in proračunskega leta. Po preučitvi zadnjega osnutka predloga sedmega protikoronskega zakona, s katerim razpolagamo mediji, je jasno, da vladni predlog blokade financiranja ne rešuje; še več: omogoča dodatne zaplete. Poglejmo natančneje.
Osnutek zakonskega predloga namreč določa, da Ministrstvo za finance na predlog Ministrstva za kulturo uvrsti filmski projekt v Načrt razvojnih programov, kadar gre za projekt, pri katerem se v letih 2020 in 2021 načrtuje javno sofinanciranje v vrednosti do 300.000 evrov. Enak člen vlada predvideva za leti 2021 in 2022. Ali to pomeni, da bi nek v evropskem merilu nizkoproračunski filmski projekt, sofinanciran s strani Slovenskega filmskega centra in Viba filma v višini pol milijona evrov, moral čakati na leto 2022, da bi prejel preostalih 200.000 evrov? Še bolj konkretno: takšna zakonska določba utegne pomeniti, da bi tri petine filmske ekipe lahko poplačali za njihovo letos opravljeno delo, preostali dve petini pa bi morali nanj čakati še dve leti, če vlada ne bi dala zelene luči projektom. Kot se je zgodilo letos.
V ministrovem večkratnem izmikanju z izrazom, da gre za »zadrego«, so vse bolj izstopali podnapisi: »razumem vaš problem, pomagal bi vam, ampak mi šef ne dovoli«. Pri tem je manj pomembno, ali gre za piarovsko potezo sicer neodzivnega Ministrstva za kulturo, za ministrovo igro, za katero bi si zaslužil vesno za najboljšo vlogo v celovečercu z naslovom "Zadrega slovenskega filma", ali pa smo videli iskren prikaz nemoči kulturnega ministra v vladi. Zakaj Simoniti svoje nemoči ni podkrepil z odstopom z ministrske funkcije? To vprašanje presega namen tega teksta. Samo ugibamo lahko, da ima na mizi pomembnejše naloge, ki jih je delno že razkril: dodatno finančno destabilizacijo in podreditev že tako finančno ranljivih medijev, ki jih čaka zahtevno postpandemično obdobje.
Pokazali smo, kako je zaplet potekal. A v tej zgodbi moramo odgovoriti še na dve osnovni novinarski vprašanji: kdo je ustavil slovenski film in zakaj? Profesor in režiser Miran Zupanič je v javnih razmislekih ponudil naslednji odgovor: film je ustavil politični razred in izkorišča ga za notranjepolitična preigravanja. To je nesprejemljivo iz več razlogov: vlada lahko zavlačuje, nagaja in onemogoča filmske projekte v času nastajanja, kar je šolski primer preventivne cenzure. S tem povzroča neizvrševanje sklenjenih pogodb Slovenskega filmskega centra s producenti, zamude pri realizaciji projektov in nove zastoje. Zgovorno je, da je edini javno sofinancirani igrani celovečerec z letnico 2020 film Sanremo režiserja Miroslava Mandića. Podobno »prazno leto« je slovenska kinematografija že doživela v letih 2006 in 2007 v času prve Janševe vlade.
Z zastojem se potencialni problemi kopičijo: izpostaviti velja kršitev koprodukcijskih pogodb in pogodb z evropskimi skladi in programi, zaradi katerih se Slovenija kaže kot nezanesljiv partner. Zastoj, kot se je zgodil letos, pomeni tudi organizacijske težave pri uporabi storitev Viba filma. Zaradi zamud je oteženo načrtovanje: prihaja do povečanega povpraševanja po Vibinih storitvah v prekratkem času, ko več filmskih ekip želi nadoknaditi zamujeno. Ker je dober javno sofinancirani film v javnem interesu tako kot je v javnem interesu okusno državno subvencionirano mleko, če si izposodim primerjavo režiserja Matevža Luzarja, si nadaljevanja takšne igre, ki nima zmagovalcev, temveč poražence na vseh vpletenih ravneh kot mlada 30-letna država ne želimo gledati.
Po večmesečnem opozarjanju se zdi, da je vlada pripravila zasilno rešitev za 33 zaustavljenih filmskih projektov.
V naših oddajah smo že poročali, da se je javno sofinanciranje slovenskih filmov letos zaustavilo zaradi birokratskega hrošča oziroma odsotnosti politične volje, da hitro reši nenavaden zaplet. Po večmesečnem opozarjanju – tudi na kršitev vladavine prava – se zdi, da je vlada pripravila zasilno rešitev za 33 zaustavljenih filmskih projektov v okviru interventne protikoronske zakonodaje, a te, čeprav je konec leta tik pred vrati, še ni sprejela.
V letu 2020 se je odvilo eno od bolj nenavadnih poglavij domače kulturne politike, ki prejšnjo Šarčevo vlado povezuje s trenutno Janševo. V začetku leta je vlada za vsak posamezen filmski projekt, ki je bil že izbran na javnih razpisih Slovenskega filmskega centra, zahtevala še pripravo posebne investicijske dokumentacije, čeprav gre pri javnem sofinanciranju filma – tako kot na področju kmetijstva – za nepovratne državne subvencije in ne za investicije. Janševa vlada je v celoti izkoristila negativne potenciale te drobne birokratske spremembe in določila še, da mora posamezne projekte potrjevati kar sama. Ker tega potem – kakšno naključje! – vse leto ni storila, je zaustavila izplačila 33 filmskim projektom s sklenjenimi pogodbami in filmske ustvarjalce v času pandemije pahnila v dodatno stisko.
Naj dodam osebni vidik. Kot novinarja so me večkrat prosili za razlago, kaj je šlo narobe, in moram priznati, da sem bil vsakič postavljen v precep. Kako je mogoče razložiti neverjetni in povsem nepotrebni zaplet, ne da bi sogovornike izčrpavali s podrobnostmi, hkrati pa podali točno razlago nečesa za širšo javnost tako nezanimivega, kot je birokratski zaplet? Hudič se skriva v malenkostih in najbolje bo, da globoko zakopljemo vanje.
Živimo v času izrazite negotovosti, tudi politične in upravljavske, ki se manifestira v neusklajenih in nedomišljenih odločitvah. V primeru filma so bile odločitve še destruktivne. Filmarji se v tem trenutku lahko oprejo samo na nekaj tako izmuzljivega, kot je Simonitijeva obljuba na parlamentarnem Odboru za kulturo, da bodo dolgove za zaustavljene projekte poplačali v novem svežnju interventne zakonodaje, čeprav dolgovi nimajo nobene zveze s protikoronskimi ukrepi. Ni jasno, kdaj bo sveženj sprejet in ali bodo ponujene rešitve odpravile probleme. Kot da ne bi bilo v času zdravstvene in gospodarske krize, ko so onemogočena snemanja, problemov že tako ali tako dovolj …
Kalvariji še ni videti konca. Po eni od zadnjih sej Odbora za kulturo se je ustvaril vtis, da bo rešitev prišla »tik pred zdajci«; pred koncem koledarskega in proračunskega leta. Po preučitvi zadnjega osnutka predloga sedmega protikoronskega zakona, s katerim razpolagamo mediji, je jasno, da vladni predlog blokade financiranja ne rešuje; še več: omogoča dodatne zaplete. Poglejmo natančneje.
Osnutek zakonskega predloga namreč določa, da Ministrstvo za finance na predlog Ministrstva za kulturo uvrsti filmski projekt v Načrt razvojnih programov, kadar gre za projekt, pri katerem se v letih 2020 in 2021 načrtuje javno sofinanciranje v vrednosti do 300.000 evrov. Enak člen vlada predvideva za leti 2021 in 2022. Ali to pomeni, da bi nek v evropskem merilu nizkoproračunski filmski projekt, sofinanciran s strani Slovenskega filmskega centra in Viba filma v višini pol milijona evrov, moral čakati na leto 2022, da bi prejel preostalih 200.000 evrov? Še bolj konkretno: takšna zakonska določba utegne pomeniti, da bi tri petine filmske ekipe lahko poplačali za njihovo letos opravljeno delo, preostali dve petini pa bi morali nanj čakati še dve leti, če vlada ne bi dala zelene luči projektom. Kot se je zgodilo letos.
V ministrovem večkratnem izmikanju z izrazom, da gre za »zadrego«, so vse bolj izstopali podnapisi: »razumem vaš problem, pomagal bi vam, ampak mi šef ne dovoli«. Pri tem je manj pomembno, ali gre za piarovsko potezo sicer neodzivnega Ministrstva za kulturo, za ministrovo igro, za katero bi si zaslužil vesno za najboljšo vlogo v celovečercu z naslovom "Zadrega slovenskega filma", ali pa smo videli iskren prikaz nemoči kulturnega ministra v vladi. Zakaj Simoniti svoje nemoči ni podkrepil z odstopom z ministrske funkcije? To vprašanje presega namen tega teksta. Samo ugibamo lahko, da ima na mizi pomembnejše naloge, ki jih je delno že razkril: dodatno finančno destabilizacijo in podreditev že tako finančno ranljivih medijev, ki jih čaka zahtevno postpandemično obdobje.
Pokazali smo, kako je zaplet potekal. A v tej zgodbi moramo odgovoriti še na dve osnovni novinarski vprašanji: kdo je ustavil slovenski film in zakaj? Profesor in režiser Miran Zupanič je v javnih razmislekih ponudil naslednji odgovor: film je ustavil politični razred in izkorišča ga za notranjepolitična preigravanja. To je nesprejemljivo iz več razlogov: vlada lahko zavlačuje, nagaja in onemogoča filmske projekte v času nastajanja, kar je šolski primer preventivne cenzure. S tem povzroča neizvrševanje sklenjenih pogodb Slovenskega filmskega centra s producenti, zamude pri realizaciji projektov in nove zastoje. Zgovorno je, da je edini javno sofinancirani igrani celovečerec z letnico 2020 film Sanremo režiserja Miroslava Mandića. Podobno »prazno leto« je slovenska kinematografija že doživela v letih 2006 in 2007 v času prve Janševe vlade.
Z zastojem se potencialni problemi kopičijo: izpostaviti velja kršitev koprodukcijskih pogodb in pogodb z evropskimi skladi in programi, zaradi katerih se Slovenija kaže kot nezanesljiv partner. Zastoj, kot se je zgodil letos, pomeni tudi organizacijske težave pri uporabi storitev Viba filma. Zaradi zamud je oteženo načrtovanje: prihaja do povečanega povpraševanja po Vibinih storitvah v prekratkem času, ko več filmskih ekip želi nadoknaditi zamujeno. Ker je dober javno sofinancirani film v javnem interesu tako kot je v javnem interesu okusno državno subvencionirano mleko, če si izposodim primerjavo režiserja Matevža Luzarja, si nadaljevanja takšne igre, ki nima zmagovalcev, temveč poražence na vseh vpletenih ravneh kot mlada 30-letna država ne želimo gledati.
V Karlovih Varih na Češkem se je končal eden izmed najstarejših evropskih filmskih festivalov, na letošnji 58. festivalski ediciji je kristalni globus za najboljši film prejel britanski dokumentarni film z naslovom Nenaden uvid v globlje stvari režiserja Marka Cousinsa. V Aninem dvoru v Rogaški Slatini so v petek podelili Stritarjevo nagrado za mladega in obetavnega kritika ali kritičarko, prejela jo je Petra Koršič. V Cankarjevem domu se bo mogoče udeležiti opere Trubadur Giuseppa Verdija, letos pa mineva tudi 20. let festivala Animateka, ki jo bodo danes zvečer na stopnišču Mestne hiše proslavili s projekcijo izbranih zmagovalnih filmov iz preteklosti.
Vsebine Programa Ars
Jesen je čas, ko distributerji v kina po navadi pošljejo največ grozljivk, a letošnja bera je izdatno borna. Dobili nismo namreč nobenega izvirnega filma, temveč zgolj nadaljevanja in predelave zgodb, ki so že zdavnaj izgubile svežino. Najuspešnejši med vsemi, Nuna 2, je kljub nizki zaporedni številki namreč osmi film iz franšize Priklicano zlo, medtem ko je Žaga X že deseta, Izganjalec hudiča: Vernik pa šesti, če ne štejemo še dveh sezon televizijske serije. Številke niso vse, a te filmske sage so kar je v zgodbah zanimivega že povedale, novi avtorji, ki se jih lotevajo, pa so prej skrbniki blagovne znamke kot pa filmarji. Tako Nuna 2 denimo osredotoči grozo zgolj na nenadne pojave demonske nune, zgodba pa nima smisla, niti v navezavi na druge filme iz franšize. Edini izstopajoči element je nekoliko slovensko folklorno obarvan, saj redovnica premaga demona s poplavo posvečenega vina, kar zbudi asociacije na Vinopirje in Idilo. Žaga X je še slabša, ker avtorji očitno niso izgubili le kreativnosti, ki bi jo potrebovali za načrtovanje peklenskih pasti, temveč tudi moralni kompas, saj so Ugankarja spremenili v pozitivca. In to precej dolgočasnega, s fokusom na njegovem hiranju za rakom in trpljenju, ko postane lahkoverna žrtev prevare. Čar Ugankarja in njegovih mučilnih pasti je zmeraj bil v njegovi diabolični prebrisanosti in preračunljivosti ter v izkrivljeni etiki njegovega kaznovanja. S poskusom, da bi začutili njegovo bolečino, ni postal nič bolj človeški, le bolj dolgočasen. In ko smo ravno pri dolgočasnosti, to velja tudi za novo inkarnacijo Izganjalca hudiča. Film je ustvarila ista ekipa kot zadnjo trilogijo Noči čarovnic in sledi istemu kopitu. Nov film je nadaljevanje prve zgodbe, vendar brez posebne logike ali strašljivih scen. In medtem ko je Noč čarovnic vsaj transponirala delce subtilnih sporočil izvirnika v sodobni čas, jih Izganjalec hudiča: Vernik najprej nastavi, nato pa zavrže. Tako je denimo v izvirnem filmu iz leta 1973 zelo pomemben element enostarševska družina z materjo samohranilko, ki se ne odreče svojemu življenju. V novem imamo očeta samohranilca, a ta element povsem izzveni oziroma je zreduciran na najbolj splošne klišeje. V začetku film sicer odlično gradi napetost in suspenz, a proti koncu zapade v vse pasti podžanra demonske obsedenosti, ki smo jih že ničkolikokrat videli. A najbrž jih bomo spet, saj je nadaljevanje že v produkciji. Prvo filmsko pot pa začenjajo z duhovi umorjenih otrok obsedene animatronske pošasti v filmu Pet noči pri Freddyju. A tudi tukaj ne gre za izvirno delo, temveč za priredbo serije grozljivih računalniških iger. Te imajo veliko oboževalcev in film bo zaradi njih bržkone uspešen, čeprav si ne zasluži. Robotski medvedek in njegovi prijatelji so sicer nekoliko strašljivi, a bistveno manj kot v igri, razvlečena zgodba nima nobenega tempa ali logike, človeški junaki pa so tako zelo brez karizme, da jih animatronika zlahka prehiti. Novembra pride v kino še ena grozljivka, Govori z mano. Gre za izvirno zgodbo o skupini prijateljev, ki s stiskom balzamirane roke pridejo v stik z onostranstvom, kjer pa jih seveda ne čaka nič dobrega. Kritiki so navdušeni, napovednik je tudi videti sveže in srhljivo, tako da morda jesenska grozljiva scena le ne bo tako klavrna kot trenutno kaže.
Petnajst let Kinodvora – petnajst let tradicionalnega maratona grozljivk po izboru Marcela Štefančiča, jr.! Le slab mesec po tem, ko so 1. oktobra 2008 prvikrat zabrneli filmski projektorji novega ljubljanskega mestnega kina, se je namreč prvikrat odvila tudi tako imenovana noč groze, gorja & gravža, ki vedno znova navduši svoje specifično, a vztrajno občinstvo. Vsako leto, z izjemo koronskega 2020, ki resnično ni potrebovalo še dodatne grozote, Noč grozljivk v Kinodvor vabi s skupkom samosvojih, šokantnih, krvavih, nagravžnih, fizično in psihično napornih filmov, ki si skorajda brez premora sledijo od zgodnjega večera do pozne noči in tudi letos ni prav nič drugače. Kvintet žanrsko, vsebinsko in slogovno povsem raznolikih filmov, zbranih z različnih koncev svetovne kinematografije, začenja hommage anksioznosti in družbeni odtujenosti ameriškega režiserja in scenarista Arija Asterja Beau se boji z izvrstnim Joaquinom Phoenixom v glavni vlogi. Brezizhodna distopičnost tragikomičnega sveta, v katerem privrejo na plan vse travme otroštva, zaznamovanega s posesivno in čustveno manipulativno materjo, neizživeto poletno romanco in z razžirajočim občutkom krivde na sploh, brez dvoma sodi v sam vrh bizarnejših sodobnih filmskih biserov. »Freud bi lucidne sanje tega imerzivnega, ultimativnega grešnika, bizarnega meniha, ki ob rojstvu ni zajokal in ki mu ne bo nikoli bolje, interpretiral še globoko v 21. stoletje,« je izbor svojega prvega letošnjega filma pospremil Štefančič, gledalec pa bo v skoraj treh urah dodobra spoznal občutek tesnobe, strahu in nemočne disfunkcionalnosti. Od življenja prestrašenemu Beau sledijo trije nekoliko živahnejši in vsebinsko morda tudi nekoliko bolj tipični filmi za noč čarovnic: v korejskem Lovu na volkove se v krvi in brutalnih borbah nevarni jetniki na breziizhodni ladji spopadejo z neobčutljivim zobmijevskim supervojakom, Besna Becky je izvrstno nadaljevanje o odločni manični najstnici z ničelno toleranco do bebavih primitivnih fašističnih seksistov, ki že rahlo meji na burlesko, med njima pa je na sporedu vsaj na prvi pogled tokrat najbolj klišejska grozljivka – klicanje duhov. A avstralski šoker bratov Dannyja in Michaela Philippoua Govori z mano je vendarle več od zgolj ponesrečenega sedenja v krogu s prsti na ouija plošči s pričakovano pogubnimi posledicami, je tudi zgodba o soočanju s preteklostjo, osamljenostjo, krivdo in iskanjem tistih občutkov, ki bi te vsaj za nekaj trenutkov iztrgali iz otopelosti. A vsak tak pobeg ima svojo ceno in nekoliko preveč arogantna skupina najstnikov jo plača z natančnim odmerkom priskutnih demonov, nasilja in krvi. Natančno izpeljan lok stopnjevanja napetosti pa je tudi odlika zadnjega filma letošnjega grozljivega petorčka, avstrijske Družinske večerje, ki jo bodo najvztrajnejši dočakali v zgodnjih jutranjih urah prvega novembra. Režiser in scenarist Peter Hengl v svojem celovečernem prvencu gledalca pripelje na samotno in temačno posestvo poznane avtorice kuharskih knjig, kamor na kratke počitnice prispe tudi njena nekoliko močnejša nečakinja Simi. V želji po izgubi odvečne teže Simi privoli v vse bolj čudaške tetine nasvete, dolgo časa pa si zatiska oči tudi pred stopnjevano nenavadnim obnašanjem vseh družinskih članov. Vse dokler tudi sama nehote ne postane del morbidnega rituala … Pestra bera letošnje Noči grozljivk bo že tradicionalno zadovoljila vse okuse tega raznolikega filmskega žanra, zajtrk za tiste, ki bodo zdržali čisto do konca, pa bo imel brez dvoma prav poseben priokus.
V 83. letu življenja se je v noči na torek, 3. oktobra, na Dunaju poslovil skladatelj, duhovnik in dirigent Avgust Ipavec (foto BoBo).
Tinta bo do nedelje ponudila razstave, pogovore, delavnice, predavanja, konferenco in otroški program, odprli bodo tudi sejem stripov. Festival se bo v nedeljo tradicionalno sklenil v Kinu Šiška s podelitvijo nagrad zlatirepec za najboljše izvirne in prevodne stripovske izdaje leta ter z risanim koncertom, na katerem bosta moči združila priljubljeni zagrebški glasbenik Miki Solus in Izar Lunaček. Več o programu letošnjega festivala pa Pia Nikolič iz programske ekipe festivala.
V ljubljanski Cukrarni se nocoj začenja že osmi »festival Indigo«, ki se bo v soboto zaključil z gostujočo bralno-gledališko predstavo «Zarotniki«. Letošnjega so organizatorji zasnovali z osrednjim vprašanjem: »Ali gre zares?«.
Začenja se 29. mednarodni festival Mesto žensk. Na dvanajstih prizoriščih v Ljubljani bo več kot 90 umetnic in umetnikov pripravilo 36 dogodkov. Osrednja tema bo upor.
S projekcijo celovečernega igranega filma Šterkijada se odpira 26. Festival slovenskega filma Portorož. Film je režiser Igor Šterk posvetil svoji družini in očetu Juretu Šterku, prvemu Slovencu, ki je sam objadral svet. Na otvoritveni slovesnosti, ki se je bo po napovedih udeležila ministrica za kulturi Asta Vrečko, bodo podelili nagrado za življenjsko delo na področju filmske ustvarjalnosti, ki se odslej imenuje nagrada Milke in Metoda Badjure. Izročili jo bodo direktorju fotografije in filmskemu snemalcu Radu Likonu.
Gre za projekt skupine študentov in absolventov Akademije za gledališče radio, film in televizijo, zbranih v kolektivu Reaktor. Načrtujejo niz predstav s krovnim naslovom Krik; prva je imela podnaslov Prvi glas, v njej so se dotaknili spolnih zlorab otrok in se z njo predstavili tudi na Borštnikovem srečanju, drugo pa napovedujemo zdaj.
Lale Gül v svojem avtobiografskem prvencu Živela bom prevprašuje svoje odraščanje znotraj konservativne, verne družine. Za knjigo, ki je bila prodana v več kot 300.000 izvodih, je Gül dobila več pomembnih nagrad, v slovenščini pa jo lahko beremo v prevodu Stane Anželj. Ob obisku v Ljubljani se je z njo pogovarjala Petra Meterc.
Čeprav bo Slovenija na letošnjem Frankfurtskem knjižnem sejmu kot častna gostja nastopila z več kot 250 dogodki, to še ne pomeni, da bomo oktobra v ospredju. Kurator častnega gostovanja Miha Kovač je ob razgrnitvi programa poudaril, da se je zadnji dve leti v Sloveniji ustvarila iluzija, da je pozornost slovenskim avtorjem v Frankfurtu zagotovljena, zato so ves čas v ospredju njihovih skrbi vidnost, vidnost in še enkrat vidnost. Direktor Frankfurtskega knjižnega sejma Jürgen Boos pa je na sredini novinarski konferenci v Frankfurtu povedal, da je zadnji čas veliko potoval, in da je povsod je čutiti globoko negotovost, ki je povezana z umetno inteligenco (foto: Frankfurtski knjižni sejem / Nurettin Çiçek).
V atriju Znanstveno raziskovalnega centra SAZU v Ljubljani so predstavili knjigo z naslovom Nikola Tesla: Korespondenca z J. P. Morganom & Co. Gre za monumentalno, več kot šesto strani dolgo knjižno delo urednika in prevajalca Tiborja Hrs Pandurja, ki je nastajalo več let in ki ga je izdala založba Litera v sodelovanju z založbo omenjenega raziskovalnega centra. Kot pove že naslov, gre za izbor pisem, ki je Tesla pošiljal na začetku 20. stoletja nekaterim ameriškim bankirjem, da bi pridobil finančna sredstva za svoje projekte. A v njih je mogoče razbrati mnogo več, tudi njegov svetovni nazor in psihološki profil, pa zgodovinsko ozadje v Ameriki v začetku 20. stoletja. Foto: Wikipedija
V Mariboru se je v četrtek začel mednarodni festival dokumentarnega filma Dokudoc, ki pa prvič v 12-letni zgodovini ni prejel javnih sredstev, zato je filmska ponudba letos precej skromna. Prispevek o letošnji ediciji festivala, ki jo lahko obiščete do nedelje, je pripravila Brigita Mohorič.
S septembrom se je v Kinodvoru v Ljubljani začela nova sezona programa Kinobalon, namenjenega otrokom in mladim, izšel je tudi novi šolski katalog. Ob tej priložnosti smo se pogovarjali s Petro Slatinšek, vodjo programa Filmska vzgoja in mlada občinstva pri Kindvoru.
V sodelovanju z Akademijo za likovno umetnost in oblikovanje Univerze v Ljubljani smo organizirali natečaj za priložnostni plakat, s katerim smo želeli opozoriti na poseben pomen Arsa v radijskem in širšem medijskem prostoru, v katerega prinaša poročanja, avtorske oddaje in intervjuje o kulturni, umetnosti in znanosti, hkrati pa ustvarja tudi veliko lastne produkcije, kot so radijske igre, koncerti in literarni program. Kako torej vse to zajeti v podobo na plakatu? Ne toliko informirati, kot bolj vizualno izraziti Arsovo srž? Na natečaj z naslovom Ars 60 – Umetnost poslušanja je prispelo 18 predlogov, strokovna žirija jih je na TAM-TAM-ovo ulično razstavo na Čufarjevi v Ljubljani uvrstila 11. 3. mesto je pripadlo Janu Hostniku, posebni omembi Zali Reberc in Žigu Anderliču, 1. mesto pa sta si za svoja plakata razdelila Ana Govc in Urban Šelj. Pogovarjali smo se z njima in s članico žirije, sicer novinarko na Arsu, Izo Pevec.
Nagrajenec Vilenice, leta 1940 v Vojvodini rojeni madžarski pesnik, pisatelj, dramatik in esejist Ottó Tolnai, v svoji literaturi asociativno niza podobe, poezijo odkriva v podrobnostih, vsakdanjih predmetih, osebnem in družbenem dogajanju, stvarnost in fantastika se nenehno prepletata. Jutka Rudaš ga je v utemeljitvi nagrade označila za mojstra »osupljivih podob, še toliko bolj impresivnih, ker jih evocira s preprostim jezikom in varčno uporabo pesniških prijemov«.
Osrednji dogodek praznovanja 60-letnice programa Ars bo koncert Simfoničnega orkestra RTV Slovenija s šefom dirigentom Rossenom Milanovom pod častnim pokroviteljstvom predsednice države dr. Nataše Pirc Musar. Koncert bo v četrtek v Gallusovi dvorani Cankarjevega doma, sicer pa bomo v okviru praznovanja pripravili še druge dogodke, med drugim bomo podelili nagrado lastovka 32. natečaja za najboljšo kratko zgodbo in odprli razstavo plakatov študentov akademije za likovno umetnost in oblikovanje, posvečeno posebnemu pomenu programa Ars. O prazničnem programu se je z odgovorno urednico Ingrid Kovač Brus pogovarjal Aleksander Čobec.
Fotografije s konca 19. in prve polovice 20. stoletja pričajo o razvoju umetniških smeri, hkrati pa lahko opazujemo tudi, kako se je spreminjala percepcija umetnikov. Za razstavo sta kustosinja Isabel Argerich Fernández in kustos Óscar Muñoz Sánchez iz arhiva španskega Zavoda za kulturno dediščino, natančneje iz fotografskega arhiva Moreno, izbrala devetdeset portretov španskih slikarjev in kiparjev. Kustosinja Katra Meke je španskim portretom pridala še deset portretov slovenskih umetnikov, ki so ustvarjali v primerljivem času.
Rojstnodnevna praznovanja, spontana druženja, sprehod s psom, omizja prijateljev in znancev … stiki in srečevanja z ljudmi so del našega vsakdana, ki pa mu pogosto ne posvetimo pozornosti. Prav te podobe pa naseljujejo slike Jurija Kalana, ki svet okoli sebe upodablja z mešanico realizma, ekspresije in rahlega humorja ter popačenih perspektiv. V Mestni galeriji Ljubljana na ogled postavljajo njegovo doslej najobsežnejšo predstavitev z naslovom Drobci. Foto: Oblaki so rdeči, 2021, vir: MGML (izrez fotografije)
Neveljaven email naslov