Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Z Maxom Zimanijem, vodjo Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko, se je pogovarjala Špela Šebenik.
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Ko je prišel v Slovenijo, so se njegova pričakovanja izkazala za nerealna.
“To je bil največji šok. Sploh nisem mislil, da obstajajo Evropejci, ki so revni, da obstajajo Evropejci, ki nimajo bivalnih prostorov, brezdomci. Kaj šele, da obstajajo Evropejci s samomorilskimi težnjami ali alkoholiki. Bil sem pač vzgojen, da smo idealizirali Evropo in evropsko življenje.”
Tako je doma v Zimbabveju pustil vse svoje plošče, češ da jih bo že v Evropi lahko ponovno in poceni kupil. V Sloveniji pa se takrat ni dobilo niti Boba Marleyja. Tudi sadja ne.
Ta nerealna pričakovanja se niso spremenila. Veliko Afričanov, ki prihaja v Evropo z begunskim tokom čez Balkan ima prav tako napačne predstave o tem, kako sistem v Evropi deluje. “Od Evrope pričakujejo rešitve,” pravi Zimani, ki je že kmalu spoznal, da se v Evropi o Afriki govori slabše, kot je v resnici, o Evropi pa se v Afriki poroča lepše.
Danes Max Zimani, vodja Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko in pomaga tujcem v Sloveniji do prve zaposlitve in vstopa na trg dela, opaža, da ljudje v Slovenijo prihajajo predvsem zaradi ljubezni (včasih so prihajali študirat). Skrbi pa ga, ker opaža, da želijo za Zahod ne le migranti, ki prečkajo našo državo danes. Celo nekaj njegovih prijateljev, ki že dalj časa živijo v Sloveniji, resno razmišljajo o tem, da bi šli v Avstrijo ali Veliko Britanijo. To kaže, da je nekaj narobe, da, bi rekel Max, “nekaj ne štima”.
“Ograja je dokaz stanja duha v Sloveniji. Slovenija je dejansko postala bolj zaprta. Ko sem prišel v Slovenijo, je bila ta del Jugoslavije, ki je bila vodilna sila gibanja neuvrščenih držav. Ko je Slovenija dobila neodvisnost, je svoj status v tem gibanju spremenila. Mislim, da je bila to ena izmed prvih ključnih napak, saj ji tega ne bi bilo treba narediti. S tem je le izgubila nekaj prijateljskih, političnih in kulturnih vez, ki bi jih danes lahko zelo izkoristila.
Dodal bi še to: ko sem prišel, solidarnost ni bila le prazna beseda. Solidarnost je veljala med ljudmi in tudi med narodi. Danes pa se mi zdi, da je veliko več individualizma. A po drugi strani mi je zelo všeč – tega pa včasih ni bilo -, da mladi danes veliko potujejo.”
Čeprav je že 30 let v Sloveniji in je tu odprl svoje podjetje in si ustvaril družino, se vedno vsak dan sliši besedo črnec. Pa ga prizadene? Max Zimani pravi, da prizadetost ni prava beseda, gre nekaj drugega.
“Veste besede so pomembne, ker te označujejo. Ne glede na to, kako se ti osebno počutiš, te znajo vreči v en koš in potem te družba vsaj delno obravnava na podlagi tega, kako si označen. Beseda črnec te vrže v koš, ki praktično pomeni manjvreden. Zato mi ni všeč, čeprav jo uporablja veliko ljudi. Ne pomeni sicer, da vsak, ki jo reče, misli slabo, ampak te vseeno, hočeš nočeš, nekam umesti.”
400 epizod
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Z Maxom Zimanijem, vodjo Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko, se je pogovarjala Špela Šebenik.
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Ko je prišel v Slovenijo, so se njegova pričakovanja izkazala za nerealna.
“To je bil največji šok. Sploh nisem mislil, da obstajajo Evropejci, ki so revni, da obstajajo Evropejci, ki nimajo bivalnih prostorov, brezdomci. Kaj šele, da obstajajo Evropejci s samomorilskimi težnjami ali alkoholiki. Bil sem pač vzgojen, da smo idealizirali Evropo in evropsko življenje.”
Tako je doma v Zimbabveju pustil vse svoje plošče, češ da jih bo že v Evropi lahko ponovno in poceni kupil. V Sloveniji pa se takrat ni dobilo niti Boba Marleyja. Tudi sadja ne.
Ta nerealna pričakovanja se niso spremenila. Veliko Afričanov, ki prihaja v Evropo z begunskim tokom čez Balkan ima prav tako napačne predstave o tem, kako sistem v Evropi deluje. “Od Evrope pričakujejo rešitve,” pravi Zimani, ki je že kmalu spoznal, da se v Evropi o Afriki govori slabše, kot je v resnici, o Evropi pa se v Afriki poroča lepše.
Danes Max Zimani, vodja Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko in pomaga tujcem v Sloveniji do prve zaposlitve in vstopa na trg dela, opaža, da ljudje v Slovenijo prihajajo predvsem zaradi ljubezni (včasih so prihajali študirat). Skrbi pa ga, ker opaža, da želijo za Zahod ne le migranti, ki prečkajo našo državo danes. Celo nekaj njegovih prijateljev, ki že dalj časa živijo v Sloveniji, resno razmišljajo o tem, da bi šli v Avstrijo ali Veliko Britanijo. To kaže, da je nekaj narobe, da, bi rekel Max, “nekaj ne štima”.
“Ograja je dokaz stanja duha v Sloveniji. Slovenija je dejansko postala bolj zaprta. Ko sem prišel v Slovenijo, je bila ta del Jugoslavije, ki je bila vodilna sila gibanja neuvrščenih držav. Ko je Slovenija dobila neodvisnost, je svoj status v tem gibanju spremenila. Mislim, da je bila to ena izmed prvih ključnih napak, saj ji tega ne bi bilo treba narediti. S tem je le izgubila nekaj prijateljskih, političnih in kulturnih vez, ki bi jih danes lahko zelo izkoristila.
Dodal bi še to: ko sem prišel, solidarnost ni bila le prazna beseda. Solidarnost je veljala med ljudmi in tudi med narodi. Danes pa se mi zdi, da je veliko več individualizma. A po drugi strani mi je zelo všeč – tega pa včasih ni bilo -, da mladi danes veliko potujejo.”
Čeprav je že 30 let v Sloveniji in je tu odprl svoje podjetje in si ustvaril družino, se vedno vsak dan sliši besedo črnec. Pa ga prizadene? Max Zimani pravi, da prizadetost ni prava beseda, gre nekaj drugega.
“Veste besede so pomembne, ker te označujejo. Ne glede na to, kako se ti osebno počutiš, te znajo vreči v en koš in potem te družba vsaj delno obravnava na podlagi tega, kako si označen. Beseda črnec te vrže v koš, ki praktično pomeni manjvreden. Zato mi ni všeč, čeprav jo uporablja veliko ljudi. Ne pomeni sicer, da vsak, ki jo reče, misli slabo, ampak te vseeno, hočeš nočeš, nekam umesti.”
Ahmed Hammad je model in igralec ter računovodja, ki je pred osmimi leti domačo Aleksandrijo zamenjal za dom v Ljubljani. Družina in podjetje, ki ga je pri nas odprl njegov oče, sta bila vzrok za selitev. Se je pa Ahmed leta pozneje, ko se je družina vrnila domov, odločil, da ostane v Ljubljani. Čeprav pogreša egipčansko hrano in prijetno sredozemsko klimo, življenje v Sloveniji prinaša kup drugih prednosti. Tudi o tem v prihodnjih minutah. Oddajo je pripravila Andreja Gradišar.
Z Drugim pogledom se tokrat selimo na skrajni jug afriške celine. Država, ki leži tam, je v slovenščini pogosto napačno poimenovana Južnoafriška republika, saj je slednje pravzaprav ime burske države iz druge polovice 19. stoletja, sodobna država pa je le Južna Afrika ali uradno Republika Južna Afrika. Iz Južne Afrike se je v Slovenijo pred letom in pol preselila Adel Kostanjevec, ko je po tridesetih letih končno spet našla svojo najstniško simpatijo. Zdaj živi na podeželju v okolici Ljubljane, kjer jo je obiskala Andreja Čokl, in ne more prehvaliti raznolikosti in varnosti nove domovine.
Dobro uro in pol oz. približno 140 km cest ločuje mesto, od koder prihaja, in mesto, kjer zdaj živi, Marija Marčan. Zagrebčanko je pred leti v Slovenijo za en semester pripeljal študijski program Erazmus. Pozneje se je vrnila in pri nas končala doktorat. Preden se je dokončno preselila v Ljubljano je s partnerjem nekaj časa živela v Veliki Britaniji. Danes je doktorica elektrotehnike zaposlena na področju vodenja projektov (pri katerih razvijajo programsko opremo za nove inovativne načine zdravljenja raka) pri prodjetju Cosylab. Z njo se je pogovarjala Darja Pograjc.
Anesta Nuwanrekha Barnett se je v domači Šrilanki ukvarjala z manekenstvom in igralstvom, bila je tudi učiteljica japonščine. Zato je nekaj let tudi živela na Japonskem, zdaj pa že približno 14 let v Sloveniji. Njen dom je v Mariboru, v katerem se ukvarja z ročnimi obrtmi, je torej rokodelka, občasno pa tudi poučuje japonščino. Kot pravi, mi Slovenci njeno domovino pogosto pohvalimo in jo začudeno vprašamo, zakaj neki je prišla v Slovenijo. Odgovarja, da je tudi Slovenija lepa. Kaj je tu lepega in ali jo kdaj tudi kaj zmoti, v oddaji, ki jo je pripravila Andreja Gradišar.
Dežela dolgega belega oblaka je domovina našega današnjega sogovornika v oddaji Drugi pogled. Tak je namreč prevod maorskega poimenovanja za Novo Zelandijo, ki se glasi Aotearoa. Največje mesto države je Auckland in od tam prihaja Demetrius King, zdaj že več kot 15 let prebivalec Maribora. Tja so ga pripeljali baletni čevlji, nekaj let je bil namreč član baletnega ansambla SNG Maribor. Danes je aktiven v računalniških vodah, prosti čas najraje preživlja z družino. Pred mikrofon Drugega pogleda ga je povabila Andreja Gradišar.
Jurybe Balsa Garantini prihaja s Filipinov, a že dobrih deset let so njen dom Trbovlje. V domovini je najprej delala v restavraciji, nato v finančnem sektorju, potem se je začela ukvarjati z masažo, kar nadaljuje tudi v Sloveniji. Z južnega dela Filipinov pa jo je zvabil Slovenec. K nam je prišla v snežnem metežu s 4-mesečnim sinom, kar ni bila najbolj prijetna izkušnja. Danes ji sneg pomeni čisto nekaj drugega. Kako ga dojema in kako vidi življenje v Sloveniji, v oddaji, ki jo je pripravila Andreja Gradišar.
Spoznala sem ju v prostorih kulturno-izobraževalnega društva PiNA v Kopru. Ala Tomilova in Vitalij Tomilov sta iz Harkova zaradi vojne odšla marca lani. Po letu dni življenja v Sloveniji še nista povsem prepričana o svoji slovenščini, a sta se za nas in vas potrudila ter poskusila. Kjer je volja, je pač tudi pot. Z njima se je pogovarjala Darja Pograjc.
Natalia Baymacheva je v Sloveniji že skoraj leto dni. Prišla je iz Rusije, pri nas pa študira kemijsko informatiko. Rodila se je v mestu Iževsk, ko je dopolnila 14 let, pa se je preselila v Moskvo. Kakšno je študentsko življenje, opravljanje vozniškega izpita v Sloveniji in katera je po njenem najbolj nenavadna slovenska beseda, vse to boste slišali v Drugem pogledu.
Nico Huurman je po poklicu inženir, ukvarja se s svetovanjem na področju železniške signalizacije. Njegova domovina je Nizozemska, dom pa že malce več kot 5 let Ljubljana. Razlog: žena je Slovenka. Najprej sta skupaj dobri dve leti živela na Nizozemskem, v Utrechtu, a zaradi družine, na katero je žena močno navezana, sta se leta 2018 odločila za selitev v Slovenijo. Sta pa s seboj pripeljala svoji nizozemski kolesi. Nico Huurman je gost oddaje Drugi pogled.
V Drugem pogledu gostimo enega od priseljenskih »staroselcev«. Slaba tri desetletja je Slovenija namreč že dom Turka Erola Bakirkayje. V Slovenijo je na povabilo strica, ki mu je tudi dal prvo zaposlitev – v gradbeništvu – prišel pri le 19. letih. Od takrat je počel marsikaj, trenutno pa vodi tri trgovine – s turško hrano, mesnico in z opremo za dom v Ljubljani, kjer tudi živi. Pravi, da je v tem času že posvojil veliko slovenskih navad in je zato njegov obisk Turčije ter pogled na mentaliteto rojakov precej drugačen. Erol Bakirkaya je sogovornik Andreje Gradišar.
Svoje življenje je posvetila karieri, zato je pred osmimi leti tudi prišla k nam in se preselila slabih 9000 kilometrov stran od doma. Kljub službi in izobraževanjem, ki ji vzamejo velik del časa, pa – kot že »prava Slovenka« – najde dovolj časa za svoj majhen zelenjavni vrt. Kaj takšnega, pravi, v Hongkongu, kjer je živela prej, ne bi bilo mogoče.
Domagoj Juraga se je z Reke v Koper preselil v prvi polovici lanskega leta. Ko je izvedel, da je tu izobraževalni sistem bolj prilagodljiv kot na Hrvaškem in bo tu enostavneje spremenil smer študija, se je odločil za podiplomski študij. Je pa Darji Pograjc povedal, da to ni bil edini razlog za njegov prihod v Slovenijo. Naše obalno mesto mu je že priraslo k srcu, zdi se mu "kot pomanjšana Reka, a vseeno podobno multikulturna".
Brazilija je šifra današnjega Drugega pogleda. Pérola Regina Ribeiro je klovnesa, ki že dobro desetletje živi v Sloveniji. Je programska vodja društva Rdeči noski. Milijonsko mesto Campinas v bližini Sao Paola je zamenjala sprva za Maribor. Pri nas ji veliko pomeni občutek varnosti, nogomet je zanjo umetnost, ajda in bučno olje pa dragoceni odkritji slovenske kulinarične zakladnice. Med sambo in slovensko narodno zabavno zanjo ni pretirane razlike, in odkar imajo družinskega psa sta tudi slovenska zima in sneg »kar v redu«.
Ukrajinka Iryna Hambroš v Sloveniji živi že štirinajst let. Profesorica ukrajinščine, ki je v Ukrajini poučevala učence od petega do devetega razreda na 11-letki, se je slovenščine naučila sama. »Za učenje tujega jezika je najpomembnejši besedni zaklad,« pravi Iryna Hambroš, ki ji je pot do Slovenije utrla ljubezen. Danes dela kot prodajalka v starem Kranju, ki ga rada odkriva. Osrečuje jo tudi pletenje z zahtevnimi vzorci, o njej pravi avtorica oddaje Drugi pogled, ki sledi, Aljana Jocif.
Alyson Hill ima 25 let in je doma iz Vancouvra – ameriškega, ne kanadskega – v ameriški zvezni državi Washington. V Slovenijo se je priselila in poročila leta 2020. Razlog za to, da živi v Zagorju ob Savi, je torej ljubezen. Moža je spoznala med študijem krajinske arhitekture v ZDA. Najprej sta načrtovala, da se bo on priselil v ZDA, a se je vse skupaj zaradi epidemije koronavirusa zasukalo precej drugače. Prisluhnimo Alyson Hill v oddaji Drugi pogled.
Gostja tokratne oddaje Drugi pogled je Anastasia Banovec, doktorica znanosti in glasbena pedagoginja, ki se je iz Moskve v Slovenijo zaradi ljubezni preselila pred šestimi leti. Z možem in otrokoma živijo v Ljubljani, a večkrat na teden potuje v Novo mesto, kjer vodi moški oktet Krka, in v Semič, kjer ima zasebno glasbeno šolo in kjer živijo moževi starši. V oddaji bomo spoznali njen pogled na življenje v Sloveniji, ki ji je prirasla k srcu.
Tokrat bomo sogovornico oddaje Drugi pogled poiskali v bližini Celja. Gurujoth Kaur, krajše Jo, se je rodila v Veliki Britaniji in pred prihodom v Slovenijo živela v Birminghamu. Slovenija je sploh prva tuja država, ki jo je obiskala, nato pa se je vanjo tudi preselila. Razlog je tipičen – ljubezen. Z Britanko z indijskimi koreninami bomo govorili o tem, kako je, ko udari priseljenska realnost, o spoznavanju vrtičkarstva, razočaranju ob obisku slovenskega kina, slovenski neposrednosti.
Štiridesetletni Davor Knežiček je bil rojen v Tuzli, tretjem največjem mestu Bosne in Hercegovine. Seže pa njegova vez s Slovenijo (kot boste slišali v oddaji) vsaj tri generacije v preteklost. Sogovornik v Ljubljani zdaj živi že 22 let, sem ga je pripeljala želja po študiju angleškega jezika na ljubljanski Filozofski fakulteti. O slovenski arhitekturi, bosanski kavi, besedi "vesolje" in še marsičem v današnjem Drugem pogledu!
Italijan Mauro Raunich bo novi sogovornik v oddaji Drugi pogled. Kot že samo ime pove, je povezan s slovenskim svetom. Rojen je v Milanu, a njegovi predniki izvirajo iz Istre. Zaradi pogostih menjav oblasti na prehodu v 20. stoletje ne ve, ali so iz hrvaškega ali iz slovenskega dela. V svojem življenju se je veliko selil – živel na Cipru, v Združenih državah, na Novi Zelandiji, Hrvaškem. Slovenija je njegov dom že poldrugo desetletje in pravi, da bo to tudi ostala. »Govorim kot otrok,« reče, ko ga poprosimo, da bi se pogovarjali v slovenščini, v kateri boste slišali večino oddaje. Kdaj pa kdaj je kakšno besedo za lažje izražanje poiskal tudi v angleščini in tam si bomo pomagali s prevodom, ki ga je prebral Igor Velše. To je Drugi pogled Maura Raunicha.
Milena Povše je bila gostja rubrike Drugi pogled. Argentinska Slovenka se je pred 20 leti zaradi študija preselila iz San Luisa. A takrat še ni vedela, da bo ostala. Ukvarja se s sodnim tolmačenjem in podjetništvom – na Trubarjevi ulici ima majhno trgovinico z argentinskimi izdelki. Darja Pograjc je pogovor s sogovornico posnela konec prejšnjega tedna, tik po tem, ko se je ta vrnila z oddiha v Maroku.
Neveljaven email naslov