Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Pravzaprav bi bilo čudno, če pri tako veliki površini gozda, kot jo ima Slovenija, ne bi imeli tudi zelo dobro usposobljenih gozdnih delavcev. Da pa so celo v svetovnem merilu v samem vrhu, ne ve veliko ljudi. In da sestavljajo reprezentanco, imajo trenerja in tehničnega vodjo, tudi ne. Pravkar so se vrnili iz Švice, natančneje iz Brienza, v katerem so našo državo znova zelo uspešno zastopali. Kdo so, kako se pripravljajo na tekmovanja, kaj vse znajo in zakaj so tako zelo ponosni na svoje motorne žage? Skupaj s tekmovalci slovenske reprezentance je motorno žago zavihtel tudi Jure K. Čokl.
Slovenski (vele)mojstri nevarnega dela so znova dokazali, da sodijo v sam svetovni vrh
Motorne žage tehtajo okoli osem kilogramov. Tiste večje, za podiranje velikih dreves, tudi precej več. Poganja jih dvotaktni motor z notranjim izgorevanjem, obstajajo pa tudirazličice na električni pogon. Tako imenovani meč, okoli katerega se vrti veriga, na kateri so posebni zobci za rezanje, v dolžino običajno meri od 40 do 90 centimetrov. Razlikujejo se tudi po moči – prostornina cilindra znaša od 30 do 120 kubičnih centimetrov. Motorne žage so zelo glasne in če ne uporabljamo posebnih glušnikov, lahko hrup resno poškoduje naš sluh, pa tudi drugih zvokov ne moremo razločiti.
Delo z motorno žago spada med najbolj nevarna opravila, saj za posledicami nesreč pri njem od leta 1995 vsako leto v povprečju umre 7 ljudi. Veliko je tudi poškodovanih, nekateri zaradi tovrstnih nesreč postanejo invalidi. Letošnja sezona je za vse, ki delajo v gozdu, zaradi žleda še toliko bolj zahtevna.
Tisti, ki ste motorno žago že držali v rokah, dobro veste, za kako težko delo gre. Tisti, ki tega še niste naredili, najbrž mislite, da je zadeva precej težja, kakor pa je videti. In imate prav. Da pa bi se v rokovanju s tako nevarnim orodjem pomerili z najboljšimi z vsega sveta, verjetno ni pomislil nihče izmed vas. In kaj takega vse tja do zgodnjih sedemdesetih let minulega stoletja predvsem zaradi varnosti niti ni bilo možno, meni Dušan Gradišar, direktor Skupine Gozd Ljubljana, gonilna sila naših tekmovanj in spremljevalec na svetovnih prvenstvih že vrsto let. Naš najstarejši tekmovalec, Ivan Gnus, se z delom v gozdu preživlja že dolgo. Razlika med delom nekoč in danes je očitna, pove.
Ravno boljša in varnejša oprema ter pravilno ravnanje z motorno žago vplivata na zmanjšanje možnosti za poškodbe. To pa je tudi namen tovrstnih tekmovanj, meni nekdanji svetovni prvak Robert Čuk. Zato so sodniki natekmovanjih na varnost tekmovalcev še toliko bolj pozorni. Tega se najbolj zavedajo prav gozdni delavci. Zato vsakoletni velik napredek tekmovalcev ne preseneča.
Peter Kolar, vodja slovenske reprezentance, vidi edino možnost za razvoj vrhunskega tekmovalca v skrbnem načrtovanju ter sodelovanju tako matičnih podjetij, kjer so tekmovalci zaposleni, kot tudi tistih, ki skrbijo za njihovo izobraževanje. Tekmovanja so torej na neki način samo zadnja postaja strokovnega usposabljanja, kjer najboljši preverijo, kam sodijo na svetovni ravni. Kaj pa prvenstva prinašajo delodajalcem? Predvsem stik z razvojem moderne tehnike in načina dela, pove Dušan Gradišar.
Veliko je odvisno od tekmovalcev samih. Fizična moč je predpogoj za začetektekmovalne poti. Vendar pa samostojno, brez podpore drugih, ne moreš doseči vrhunskih rezultatov, pove letošnji svetovni prvak v eni od disciplin Andrej Oblak. Slovenska reprezentanca ima zato trenerja. To delo opravlja Boris Samec s Srednje gozdarske in lesarske šole v Postojni. Trener ima včasih zelo težko nalogo, pove, saj je priprava tekmovalca za tako visok nivo sestavljena iz mnogo različnih delov. Sestaviti pa je treba prav vse. In še potem brez športne sreče ne gre, doda. Brez zaupanja trenerjem tekmovalci ne bi mogli nastopiti na tako visokem nivoju, se strinja tudi slovenski reprezentant Damir Pelko, ki je bil na svetovnem prvenstvu letos prvič. Tekmovalne discipline se v zgodovini svetovnega prvenstva gozdnih delavcev sicer niso veliko spreminjale.
Glasno, hitro in natančno. S temi besedami najlažje opišemo prave mojstrovine najboljših sekačev tega sveta. Najboljši tekmovalci nasvetu s tekmovalnimi nalogami opravijo tako hitro, da je včasih vse skupaj komaj še videti verjetno. Odločajo malenkosti in seveda tekmovalna sreča, ki se včasih koga dotakne, spet drugič pa je ni od nikoder. Da so naši tekmovalci dali vse od sebe, ni dvoma. In malo strahu nikoli ne škodi, pravijo. Sploh če za reprezentanco nastopaš prvič, razloži Damir Pelko.
Seveda reprezentanco, kot se to tudi spodobi, spremljajo zvesti navijači. Pred dvema letoma so naše tekmovalce spremljali celo v Belorusiji. Letos v Švici ni bilo nič drugače.
In potem se je zgodilo – najmlajši reprezentant, Andrej Oblak iz Cerknega, je zablestel v polnem sijaju – osvojil je kar tri medalje, eno zlato. Na dosežek najmlajšega je ponosen tudi najstarejši tekmovalec, ki je s svojimi izkušnjami in nasveti prav tako dodal kamenček v mozaik zlate medalje. Na uspeh celotne odprave smo lahko sicer ponosni, vsi, dodaja Dušan Gradišar.
Čestitke tudi v našem imenu. Kako lepo se sliši vse to. Imamo odlične trenerje in inštruktorje, ki v šolah vzgajajo svetovne prvake. Imamo neverjetne gozdove, ki jih prihajajo občudovat strokovnjaki in turisti z vsega sveta. Naša lesna industrija pa preživlja težke čase kljub velikemu trudu tistih redkih, ki še vztrajajo v tej nekoč tako uspešni panogi. Kdo ve, morda pa bo zlata medalja z letošnjega svetovnega prvenstva vendarle predramila tiste, ki bi morali povrniti lesk številnim drugim medaljam, ki jih je naša lesna industrija nekoč že osvojila.
885 epizod
Reportaža, pravijo, je kraljica novinarskega dela. Nedeljska reportaža na lahkoten način govori o zaokroženi temi, o zanimivih krajih in ljudeh, tudi o stvareh, ki delajo naše življenje zanimivejše; je razmišljanje o vsakdanjiku, je včasih tudi potopis ali celo malce ironičen novinarjev pogled na dogajanja okoli nas. Predvsem pa je Nedeljska reportaža oddaja z močnim osebnim avtorjevim pečatom.
Pravzaprav bi bilo čudno, če pri tako veliki površini gozda, kot jo ima Slovenija, ne bi imeli tudi zelo dobro usposobljenih gozdnih delavcev. Da pa so celo v svetovnem merilu v samem vrhu, ne ve veliko ljudi. In da sestavljajo reprezentanco, imajo trenerja in tehničnega vodjo, tudi ne. Pravkar so se vrnili iz Švice, natančneje iz Brienza, v katerem so našo državo znova zelo uspešno zastopali. Kdo so, kako se pripravljajo na tekmovanja, kaj vse znajo in zakaj so tako zelo ponosni na svoje motorne žage? Skupaj s tekmovalci slovenske reprezentance je motorno žago zavihtel tudi Jure K. Čokl.
Slovenski (vele)mojstri nevarnega dela so znova dokazali, da sodijo v sam svetovni vrh
Motorne žage tehtajo okoli osem kilogramov. Tiste večje, za podiranje velikih dreves, tudi precej več. Poganja jih dvotaktni motor z notranjim izgorevanjem, obstajajo pa tudirazličice na električni pogon. Tako imenovani meč, okoli katerega se vrti veriga, na kateri so posebni zobci za rezanje, v dolžino običajno meri od 40 do 90 centimetrov. Razlikujejo se tudi po moči – prostornina cilindra znaša od 30 do 120 kubičnih centimetrov. Motorne žage so zelo glasne in če ne uporabljamo posebnih glušnikov, lahko hrup resno poškoduje naš sluh, pa tudi drugih zvokov ne moremo razločiti.
Delo z motorno žago spada med najbolj nevarna opravila, saj za posledicami nesreč pri njem od leta 1995 vsako leto v povprečju umre 7 ljudi. Veliko je tudi poškodovanih, nekateri zaradi tovrstnih nesreč postanejo invalidi. Letošnja sezona je za vse, ki delajo v gozdu, zaradi žleda še toliko bolj zahtevna.
Tisti, ki ste motorno žago že držali v rokah, dobro veste, za kako težko delo gre. Tisti, ki tega še niste naredili, najbrž mislite, da je zadeva precej težja, kakor pa je videti. In imate prav. Da pa bi se v rokovanju s tako nevarnim orodjem pomerili z najboljšimi z vsega sveta, verjetno ni pomislil nihče izmed vas. In kaj takega vse tja do zgodnjih sedemdesetih let minulega stoletja predvsem zaradi varnosti niti ni bilo možno, meni Dušan Gradišar, direktor Skupine Gozd Ljubljana, gonilna sila naših tekmovanj in spremljevalec na svetovnih prvenstvih že vrsto let. Naš najstarejši tekmovalec, Ivan Gnus, se z delom v gozdu preživlja že dolgo. Razlika med delom nekoč in danes je očitna, pove.
Ravno boljša in varnejša oprema ter pravilno ravnanje z motorno žago vplivata na zmanjšanje možnosti za poškodbe. To pa je tudi namen tovrstnih tekmovanj, meni nekdanji svetovni prvak Robert Čuk. Zato so sodniki natekmovanjih na varnost tekmovalcev še toliko bolj pozorni. Tega se najbolj zavedajo prav gozdni delavci. Zato vsakoletni velik napredek tekmovalcev ne preseneča.
Peter Kolar, vodja slovenske reprezentance, vidi edino možnost za razvoj vrhunskega tekmovalca v skrbnem načrtovanju ter sodelovanju tako matičnih podjetij, kjer so tekmovalci zaposleni, kot tudi tistih, ki skrbijo za njihovo izobraževanje. Tekmovanja so torej na neki način samo zadnja postaja strokovnega usposabljanja, kjer najboljši preverijo, kam sodijo na svetovni ravni. Kaj pa prvenstva prinašajo delodajalcem? Predvsem stik z razvojem moderne tehnike in načina dela, pove Dušan Gradišar.
Veliko je odvisno od tekmovalcev samih. Fizična moč je predpogoj za začetektekmovalne poti. Vendar pa samostojno, brez podpore drugih, ne moreš doseči vrhunskih rezultatov, pove letošnji svetovni prvak v eni od disciplin Andrej Oblak. Slovenska reprezentanca ima zato trenerja. To delo opravlja Boris Samec s Srednje gozdarske in lesarske šole v Postojni. Trener ima včasih zelo težko nalogo, pove, saj je priprava tekmovalca za tako visok nivo sestavljena iz mnogo različnih delov. Sestaviti pa je treba prav vse. In še potem brez športne sreče ne gre, doda. Brez zaupanja trenerjem tekmovalci ne bi mogli nastopiti na tako visokem nivoju, se strinja tudi slovenski reprezentant Damir Pelko, ki je bil na svetovnem prvenstvu letos prvič. Tekmovalne discipline se v zgodovini svetovnega prvenstva gozdnih delavcev sicer niso veliko spreminjale.
Glasno, hitro in natančno. S temi besedami najlažje opišemo prave mojstrovine najboljših sekačev tega sveta. Najboljši tekmovalci nasvetu s tekmovalnimi nalogami opravijo tako hitro, da je včasih vse skupaj komaj še videti verjetno. Odločajo malenkosti in seveda tekmovalna sreča, ki se včasih koga dotakne, spet drugič pa je ni od nikoder. Da so naši tekmovalci dali vse od sebe, ni dvoma. In malo strahu nikoli ne škodi, pravijo. Sploh če za reprezentanco nastopaš prvič, razloži Damir Pelko.
Seveda reprezentanco, kot se to tudi spodobi, spremljajo zvesti navijači. Pred dvema letoma so naše tekmovalce spremljali celo v Belorusiji. Letos v Švici ni bilo nič drugače.
In potem se je zgodilo – najmlajši reprezentant, Andrej Oblak iz Cerknega, je zablestel v polnem sijaju – osvojil je kar tri medalje, eno zlato. Na dosežek najmlajšega je ponosen tudi najstarejši tekmovalec, ki je s svojimi izkušnjami in nasveti prav tako dodal kamenček v mozaik zlate medalje. Na uspeh celotne odprave smo lahko sicer ponosni, vsi, dodaja Dušan Gradišar.
Čestitke tudi v našem imenu. Kako lepo se sliši vse to. Imamo odlične trenerje in inštruktorje, ki v šolah vzgajajo svetovne prvake. Imamo neverjetne gozdove, ki jih prihajajo občudovat strokovnjaki in turisti z vsega sveta. Naša lesna industrija pa preživlja težke čase kljub velikemu trudu tistih redkih, ki še vztrajajo v tej nekoč tako uspešni panogi. Kdo ve, morda pa bo zlata medalja z letošnjega svetovnega prvenstva vendarle predramila tiste, ki bi morali povrniti lesk številnim drugim medaljam, ki jih je naša lesna industrija nekoč že osvojila.
Reportaža, pravijo, je kraljica novinarskega dela. Pripoved o zaokroženi temi, zanimivih krajih in ljudeh, pa tudi o stvareh, ki delajo naše življenje zanimivejše. Razmišljanje o vsakdanjiku, včasih tudi potopis ali celo malce ironičen pogled novinarja na dogajanje okoli nas. Predvsem pa je Nedeljska reportaža oddaja z močnim osebnim avtorjevim pečatom. Ob 14.30 na Prvem.
Žiga Pisar izdeluje nože. Že na prvi pogled drugačne od tistih, ki jih najdemo v trgovinah. In to ne samo na videz. V vsak nož, ki ga izdela, vloži okoli 100 ur dela. Zato prizna, da mu ni vseeno, za koga tak nož naredi in kaj bo z njim, ko bo dobil novega lastnika. Kako nastajajo taki noži in kako je študent strojništva zaradi koronavirusa postal mojster ostrega jekla, je v oddaji Nedeljska reportaža raziskoval Jure K. Čokl.
Med Grosupljim in Turjakom, blizu vasi Velike Lipljene, leži sredi gozda zelo zanimiva kraška jama Županova jama, ki sodi med turistične jame in je opremljena z električno razsvetljavo. Danes jamo sestavljata dve med seboj povezani jami. Prva je Ledenica in so jo ljudje poznali že od nekdaj, saj je imela naravni vhod. Druga jama pa je brezno, ki so ga ljudje prav tako poznali, vendar niso vedeli, kaj se v njem skriva. Obe jami sta takrat spadali pod občino Šentjurij pri Grosupljem, župan pa je bil Josip Perme. Tega so zanimale skrivnosti globin, zato se je odločil, da bo preveril, ali sta obe jami med seboj povezani. Župan Perme je maja leta 1926 prepričal svojega soseda, vaškega krojača Antona Ogrinca, da sta šla s svojima šestnajstletnima sinovoma odkrivat podzemeljski svet. Pogumneži so se spustili v brezno po lestvi, s seboj pa so imeli povsem osnovno opremo, od vrvi do sveč. Takrat povezave med breznom in jamo Ledenico niso našli. So pa odkrili nadaljevanje v drugi smeri in ta del se danes imenuje Velika dvorana. Danes jamo upravlja Županova jama, turistično in okoljsko društvo Grosuplje, ki skrbi za vodenje in najrazličnejše programe v jami in ob njej. Jama je odprta ob koncih tedna, za skupine pa po dogovoru. Županovo jamo bomo spoznali v nedeljski reportaži, njen avtor je Milan Trobič.
V občini Kuzma so te dni dobili novo pridobitev. Pa ne gre za klasične dobrobiti slovenske občinske realnosti; se pravi, ne gre za krožišče, čistilno napravo ali obrtno cono. Zobu časa, elementom in pozabi jim je uspelo iztrgati več kot stoletje staro »cimprano« hišo, ki so jo ob pomoči strokovnjakov natančno obnovili, vrnili v prvotno stanje in postavili na ogled. A to je le prvi del zgodbe, ki nam jo v Nedeljski reportaži predstavlja Marko Radmilovič. Drugi del govori o zadnji in edini prebivalki te hiše. Ime ji je bilo Cecilija, a so jo vaščani v zaledju Kuzme poznali kot Cilo. Njeno življenje, njena zbirateljska strast, predvsem pa njen odnos do hiše in življenja na sploh, je navdihnila reportažo z naslovom: »Cila in njena iža«!
Naša dežela je posejana z najrazličnejšimi pomniki, posvetnimi in cerkvenimi stavbami, ki dajejo pečat pokrajini. Tu so tudi različna znamenja, med katerimi je izredno veliko kapelic in lesenih križev, na Primorskem in na Krasu pa so opazni kamniti križi. Še posebno pa so ti značilni za širše območje Pivke. Zato jih tudi imenujejo Pivški kamniti križi, saj je prav tam koncentracija teh križev največja. Seveda pa kamniti križi stojijo tudi v Košanski dolini in v manjšem številu na drugih koncih Krasa in Primorske. Pivški kamniti križi sodijo med dragoceno kulturno in krajinsko dediščino Pivke, to so vaška, obpotna in poljska znamenja, ki praviloma stojijo na začetku ali na sredi vasi, ob cestah in poteh, najraje na križpotjih, včasih sredi polja. Nekatera so na vzpetinah, na vidnejših točkah, izjemoma tudi na višjem hribu daleč od naselij, kakršen je Osojnica. V stilnem razvoju pivških kamnitih križev se kažeta trdoživost tradicije in kontinuiteta oblikovanja, značilna nenehna uporaba domačih vrst kamna, pa nam potrjuje delo domačih kamnosekov. Pivški kamniti križi so tudi arhitekturno zelo zanimivi in dajejo pečat pokrajini. Te križe bomo spoznali v Nedeljski reportaži, njen avtor je Milan Trobič.
Z akcijo GOGO – Gibalno ovirani gore osvajajo želijo v Planinski zvezi Slovenije skupaj z Zvezo Sonček – Zvezo društev za cerebralno paralizo Slovenije in Zvezo paraplegikov Slovenije pripeljati invalide in osebe s posebnimi potrebami v hribe in jim omogočiti obiskovanje planinskih pohodov ter jim predstaviti njim dostopne točke v hribih ali gorah. Poleg tega jih želijo spodbuditi, naj naredijo nekaj zase, naj se premaknejo iz cone udobja v življenje, dejavnost, naravo in družbo, saj tako lahko preprečijo svojo osamljenost, izključenost in telesno nedejavnost. Ta mesec so tako obiskali Planinski dom v Tamarju in na Boču ter Kočo Antona Bavčerja na Čavnu ter Lavričevo kočo na Gradišču. To so obiskali dvakrat, 10. septembra pa se jim je na pohodu pridružila tudi novinarka Petra Medved.
V želji obuditi in negovati nesnovno dediščino različne organizacije in institucije ubirajo tudi manj ortodoksne prijeme. V Mariboru že nekaj desetletij v poletnem času obujajo tradicijo igranja dvoriščnih iger. Letošnje poletje jim je pod palec in kazalec prišla posebna igra, ki je v ozkem krogu poznavalcev, kot tudi v nekaj širši javnosti, vzbudila nemalo zanimanja kot tudi nostalgije. Marko Radmilovič je v Nedeljski reportaži opisal drugo srečanje kičkarskih veteranov, ki pa jih bi bilo morebiti pravilneje imenovati »neo kičkarji«.
Nedeljska reportaža se spušča po slovenskih vodnih toboganih in med drsenjem proti bazenu spoznava njihovo načrtovanje, zgraditev, varnostna vprašanja, kratko zgodovino ter seveda vse užitke, ki jih kopalcem ponujajo njihove številne edinstvene različice.
Ruska dača je vila, ki je nastala kot povsem običajna podeželska hiša okrog leta 1880 v Zgornjih Gameljnah pri Ljubljani. Leta 1907 jo je kupil bogati ljubljanski trgovec Franc Petrič in jo v letu dni predelal v »ruskem stilu«, tako da so jo tudi uradno v zemljiško knjigo vpisali kot vilo. Družina Petrič je nato to vilo uporabljala vse do konca prve svetovne vojne, potem pa je še večkrat zamenjala različne lastnike. Tudi v letih od 2005 do 2016 je vila prehajala iz rok v roke, vse dokler je ni kupil dr. Aleš Musar, ki je lastnik in ustanovitelj družbe Ruska dača. Vila Ruska dača je bila leta 1908 v svojem najlepšem in najbolj sijočem obdobju , in prav zaradi tega je leta 2011 Mestna občina Ljubljana z odlokom razglasila Rusko dačo za kulturni spomenik. Sedanji novi lastnik pa se je odločil in podeželsko vilo obnovil v skladu s Petričevim časom. Tako so vilo opremili s starinami in umetninami, ki izvirajo iz tistega obdobja. Pri tem so pri obnovi pazili tudi na najmanjše podrobnosti, vse to pa je potekalo pod budnim nadzorom Zavoda za varstvo kulturne dediščine. Rusko dačo in pot njene obnove bomo spoznali v Nedeljski reportaži. Njen avtor je Milan Trobič.
Reportaža, pravijo, je kraljica novinarskega dela. Pripoved o zaokroženi temi, zanimivih krajih in ljudeh, pa tudi o stvareh, ki delajo naše življenje zanimivejše. Razmišljanje o vsakdanjiku, včasih tudi potopis ali celo malce ironičen pogled novinarja na dogajanje okoli nas. Predvsem pa je Nedeljska reportaža oddaja z močnim osebnim avtorjevim pečatom. Ob 14.30 na Prvem.
Po zaslugi vztrajnosti Društva rojaka Janeza Puha, trdega dela in zbranih sredstev je v rojstnem kraju tehniškega genija Janeza Puha, ki mu severni sosedje rečejo Johann Puch, zrasel objekt, kjer bo na ogled približno 200 z njegovim imenom povezanih starodobnikov. Virtualno pa se bo v Sakušaku v Slovenskih goricah mogoče popeljati tudi z modeli, ki so po naših cestah in poteh vozili pred skoraj poldrugim stoletjem. O podrobnostih pa v tokratni Nedeljski reportaži.
Najgloblje jezero v Sloveniji, ki mu do dna ni prišel še nihče, ponuja neverjetno bogastvo narave in zgodb; vendar nanj le namiguje s skrivnostnim prepletom poplavljenih rovov v globini in strmimi stenami na višavah. In pa z nevsakdanjim mirom, ki ga ob deževjih zmoti silen izbruh vode na plano.
NAPOVED: Osli so rod v družini kopitarjev, kamor spadajo tudi konji in zebre. Biologi so s preučevanjem ugotovili, da udomačeni osli, kakršne poznamo v Evropi, izvirajo iz Afrike. O oslovski umirjenosti, radovednosti, previdnosti in prefinjenosti govori današnja Nedeljska reportaža. Ste vedeli, da na Kitajskem deluje več deset borz za trgovanje z osli in njihovimi kožami? Cene oslov se na svetovnih borzah gibljejo od nekaj sto do 3 tisoč dolarjev. V prihodnjih minutah pa boste izvedeli, ali so osli res trmaste in tihe živali, kakšen je njihov opoldanski počitek in zakaj stavek »Ti si osel« ni zmerljivka, ampak kvečjemu pohvala. Oslarijo v Gabrovici pri Komnu na Krasu je obiskal Bojan Leskovec. SLEDI POSNETEK: AR92532 »NR- OSLI« TRAJA: 23.07 min
Radijske dokumentarne oddaje nas pogosto peljejo na katerega od slovenskih gradov in nam predstavijo zgodbe njegovih zidov, muzejskih zbirk in nekdanjih plemiških lastnikov. Tokratna Nedeljska reportaža pa se sprašuje, kako se v gradu živi in zanj skrbi, če si njegov lastnik danes.
Pred petnajstimi leti, v obdobju gorskokolesarskega buma, je skupina zanesenjakov zasnovala širokopotezno prečenje Pohorja z gorskim kolesom. Pot ni nikoli zaživela kot ena slovenskih kolesarskih atrakcij in ji do recimo razvpitosti Parenzane na zahodni meji manjka kar nekaj. Zadnja leta je celo utonila v kolesarsko pozabo, a ji odmaknjenost, skrivnostnost ter seveda tudi relativna zahtevnost dajejo poseben čar. O poti in izkušnjah na njej govori Nedeljska reportaža Marka Radmiloviča.
Kozjanski krajinski park je eden izmed prvih na slovenskem. Danes jih je že 34, Kozjanski pa bo v prihodnjem letu slavil 40 let obstoja. Te dni ga je obiskal Jurij Popov.
Poznate Kum, ki je s 1220 metri najvišji vrh Posavskega hribovja in ga nekateri imenujejo tudi Zasavski Triglav? Če ste za ta vrh slišali ali se nanj celo povzpeli, veste, da vas nagradi s prečudovitimi razgledi na vse strani. Verjetno pa sta vam malo manj znana kraj Podkum in vas Rtiče, kjer so razgledi prav tako izjemni. To pa še ni vse. Tam je tudi ekološko-izletniška kmetija in konjereja Planido, kjer gojijo bosanske planinske konje. Človek in konj sta že tisočletja neločljivo povezana, in to povezavo prikazujejo v konjski sobi na kmetiji Planido. Tam je urejena tudi etnološka zbirka kmečkega orodja, opreme in naprav, lesen mlin na kamne in ročni mlin – žrmlja za mletje žita. V okolici si poleg domačije lahko ogledate 200 let star kozolec, frnaže in bližnjo cerkvico.
Od velocipeda z visokim sedežem, ki so ga uporabljali zanesenjaški meščani, do kolesa, ki je delavcem omogočalo prevoz od doma do železniških postaj. Kolo je imelo od nekdaj rekreacijski namen, pozneje pa dobi še funkcionalno, ekonomsko, feministično, ekološko in uporniško vlogo. V Nedeljski reportaži tudi o zaprtju Tovarne koles Rog in njeni zapuščini. Na kolo je sedla Darja Pograjc!
Pred približno tremi leti je slovensko javnost razburkala napoved koncerta Marka Perkovića Thompsona, ki se je imel zgoditi v Mariboru. Pevec, znan po svojih skrajnih stališčih, ki se nanašajo na ideologijo in ikonografijo zločinskega ustaškega režima, na koncu v mestu le ni smel nastopiti. To mu je z drzno in, kot je kasneje ugotovilo sodišče, tudi nelegalno akcijo preprečila mariborska upravna enota. Pred nekaj dnevi pa je odločitev sodišča formalno potrdilo še notranje ministrstvo in vsa zgodba se je v ogorčeni javnosti ponovila. Le malo kritikov ali zagovornikov koncerta zunaj Maribora pa se je do mesta, do njegovih prebivalcev tudi potrudilo. Medijskega manjka relevantnih razmišljanj, ki se pojavljajo ob boku koncerta v mestu samem, popravlja Nedeljska reportaža avtorja Marka Radmiloviča
Kako vidijo Dravo doktor bioloških znanosti ter potapljač, geolog in izpiralec zlata, ribič in njen bližnji sosed iz Malečnika pri Mariboru, kjer že več rodov izdelujejo rance – tradicionalna rečna plavila tega prostora? Drava je danes ukročena s številnimi pregradami, temeljito se je spremenila, a je na določenih odsekih ohranila veliko prvinskega. Zakaj je izpiranje zlata mukotrpno delo, kaj se skriva na dnu rečnega kanjina pri Ožbaltu in zakaj je v rečni strugi pri Dravogradu še danes prava deponija vojaškega materiala in opreme iz leta 1945?
Neveljaven email naslov