Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
"Trump je ameriška različica Berlusconija, a niti slučajno ni bolj nevaren kot Hillary Clinton"
Srećko Horvat, dober dan! Pravijo, da nimate doma, ampak kovček … Od kod ste pripotovali v Šibenik?
Mislim, da sem prišel iz Beograda. Takšno je moje življenje, vsak teden se zgodi kaj novega.
Koliko držav ste letos že obiskali, v koliko mestih ste živeli, predavali, študirali … ?
V juniju sem bil vsaj 15-krat na teden na letalu. Bil sem v Atenah, pa v Londonu, Parizu, Romuniji … Zdaj sem nekoliko zmanjšal intenzivnost potovanj, napisati moram novo knjigo.
Več kot očitno tudi v praksi dokazujete, da ne verjamete v nacionalne države? So te res preživet koncept? Zakaj?
V 21. stoletju, v modernem kapitalizmu, so nacionalne države preživet koncept. To pa zato, ker je globalni kapitalizem vdrl v vse sfere človeškega življenja. Videli smo primer Sirize v Grčiji, ki kaže, da kljub temu, da pridete na oblast, nimate dovolj moči za spremembe. Tudi to je dokaz, da je koncept nacionalne države preživet, danes vladajo tajni trgovinski sporazumi in velike korporacije. Vedno bolj je čutiti vpliv podjetij iz Silicijeve doline, Googla in Facebooka, ki z novimi koncepti, kot so na primer pametna mesta ali internet stvari, zamenjujejo naše dojemanje nacionalne države, ki po mojem mnenju nima več nobene moči.
"Praktično vsak mesec sem pri Julianu Assangeu, vmes se tudi slišiva, a raje ne bi razkrival, kako komunicirava."
Na Hrvaškem so spet volitve. Kako vidite zadnje politične zaplete, kaj kažejo?
Situacija na Hrvaškem je precej depresivna. Toda to ni nikakršna izjema, je le izjema, ki potrjuje stanje v Evropski uniji danes. Hrvaška se je priključila trendu ekstremnega centra, ki vlada v Evropski uniji. Stalno lahko spremljamo pingpong med levim in desnim centrom, na Hrvaškem se je na tem področju položaj v zadnjem letu tako zapletel, da nam je vladala ustašoidna oblast, ki se je šla kulturni boj.
To seveda v Evropski uniji ni nič novega, dovolj je, da pogledate Poljsko, Orbanovo Madžarsko, tudi Britanci so pod vplivom čisto neracionalnih argumentov Nigela Faragea glasovali za brexit. V Nemčiji se je na lokalni ravni začela vzpenjati desnica, drugo leto se obetajo volitve na državni ravni tako v Nemčiji kot v Franciji, kjer se bo okrepilo gibanje Marie LePen. Spremljamo dogajanje, ki se v Evropi kuha že od izbruha velike ekonomske krize.
Kako pa ocenjujete odnose v regiji - Hrvaška ima vedno več konfliktov - z Bosno in Hercegovino in seveda predvsem s Srbijo?
Meni se zdijo vsi ti kvazi konflikti smešni, saj prikrivajo večje geopolitične igre, o katerih nihče ne govori. Govorimo o vohunski aferi med Hrvaško in Srbijo, nihče pa ne omenja vpliva Rusije, Kitajske ali Združenih arabskih emiratov na Srbijo, katere cilj ni več vstop v Evropsko unijo. Tudi na Hrvaškem nihče več ne govori o Evropski uniji. Če gremo zdaj na ulice Šibenika vprašat, kdo je šef Evropske komisije, 90 odstotkov državljanov ne bo znalo odgovoriti na to vprašanje.
Kolikor poznam razmere v Sloveniji, je pri vas podobno. Vaš sociolog Mitja Velikonja je to dobro poimenoval evroza. Evropske evforije ni več. Zdaj se banana države, od Slovenije in Bosne do Srbije …, ukvarjajo s konflikti, ki zakrivajo prave interese javnosti.
Vrniva se k volitvam; čas pred njimi je vedno idealen za iskanje notranjih in zunanjih sovražnikov. Ampak skočiva čez lužo. Fenomen Trump: kaj nam kaže?
To ni nobena novost. Fenomen Trump smo videli že pri Berlusconiju v Italiji. Trump je ameriška različica Berlusconija. Njegov vzpon dokazuje nekaj podobnega kot brexit. Zanimivo je namreč pogledati strukturo ljudi v Veliki Britaniji, kako so glasovali: 70 odstotkov podpornikov EU je bilo iz Londona oziroma finančnega središča City - torej tistih, ki imajo korist od Unije. Proti je glasoval predvsem delavski razred, ki je čutil vse varčevalne ukrepe, od Margaret Thatcher do Tonyja Blaira.
Beli delavski razred je v ZDA "kupil" Trumpov populizem. Verjamejo, da bo Trump popeljal ZDA iz krize. Pri tem je treba poudariti, da Donald Trump niti slučajno ni bolj nevaren kot Hillary Clinton. Če pride na oblast Trump, ne vemo točno, kaj lahko pričakujemo. Lahko se zgodi vse. Če pride na oblast Hillary Clinton, pa lahko pričakujemo nove vojne, ne samo nadaljevanje bojev v Siriji in Libiji, ampak tudi nadaljevanje tako imenovanega transatlanticizma oziroma ekspanzivno politiko, ki jo bomo čutili tudi v Evropi.
Julian Assange napoveduje razkritje novih elektronskih sporočil Hillary Clinton. Dela Assange v bistvu za Trumpa?
Seveda ji bo škodovalo, ampak vzemite to z vidika Wikileaksa, organizacije, ki zbira tajne informacije in jih objavlja. V trenutku, ko je Assange dobil podatke o Hillary Clinton, je bila njegova odgovornost, da jih tudi objavi. Ameriški establišment, ki je blizu Clintonovi, tudi časnik New York Times, je to izkoristil in Assangea razglasil za ruskega igralca oziroma ga obtožil, da dela za Trumpa. To je klasičen primer javne manipulacije. Škandalozno je, da razkritja Wikileaksa o Hillary Clinton - od tega, kako se je znebila Bernieja Sandersa, do spornega načina zbiranja donacij - Clintonove niso izključila iz igre.
Assange bo v nekaj tednih objavil nove podatke, ki bi morali še bolj razburkati predvolilno dogajanje v ZDA.
Kako pogosto ste v stiku z Assangeom?
Praktično vsak mesec sem pri njem na ekvadorski ambasadi, vmes se tudi slišiva, a raje ne bi razkrival, kako komunicirava …
Junija sem organiziral dogodek v podporo Assangeu, ob 4-letnici njegovega političnega azila na ekvadorski ambasadi.
V kakšnem stanju je Assange?
Je v hišnem priporu. Ekvadorska ambasada je nasproti Harrodsa, najbolj luksuzne veleblagovnice na svetu, v najprestižnejšem delu Londona, kjer so parkirani tudi zlati lamborginiji.
Assange pet let ni videl sonca, ni bil na svežem zraku. To seveda pušča psihofizične posledice, vsakič, ko ga obiščem, je drugačnega razpoloženja. Sreča v nesreči je, da mu je uspelo ekvadorsko ambasado spremeniti v nekakšen subverzivni štab, kamor vsak dan prihajajo ugledni aktivisti, na primer Noam Chomsky. Če rečem nekoliko filozofsko - Assange uporablja mehanizme sistema proti samemu sistemu. 16 let je kot heker vdiral v Pentagon, zdaj to znanje izkorišča, da se bori proti sistemu. Dokler ima Assange internet, je srečen človek!
Če pride na oblast Hillary Clinton, bodo razmere za Assangea še slabše, tudi v Ekvadorju bodo volitve, ker zdajšnji predsednik ne more več kandidirati. Geopolitične razmere vplivajo na Assangeovo življenje.
Pred tedni ste v Bruslju na zanimivem nastopu skupaj z Varufakisom parafrazirali pastorja Martina Niemöllerja. Kdo bo naslednji?
Vsi smo v podobnem položaju, pasivnost je največji zločin. To je pastor dobro ubesedil …
Ne gre samo za Assangea, tu sta še Chelsea Manning in Edward Snowden. Vsi, ki sodelujejo z njimi, so potencialne tarče. Pa ne samo oni, pravzaprav so v nevarnosti vsi aktivisti!
Vsi, ki uporabljamo internet, od Facebooka, Google Maps do Pokemonov, za seboj puščamo ogromne količine podatkov, ki jih lahko izkoristijo proti nam.
Vi niste na Facebooku?
Za normalno komunikacijo uporabljam običajno elektronsko pošto, za resnejše in politično komuniciranje seveda uporabljam enkripcijo. Tako na računalniku kot na mobilnem telefonu imam aplikaciji Telegram in Signal, ki ju uporablja tudi Edward Snowden. Gre za osebno higieno, zakaj bi telekomunikacijska podjetja, ki imajo sporazume s tajnimi službami - tudi v Sloveniji in na Hrvaškem - vedela za moje osebne stvari?!
Srećko Horvat, med nastopi večkrat poveste tudi kakšno šalo … Kako že gre tista, malo povezana tudi z Assangeom, o razliki med mačko in psom?
Mačka ne bi mogla nikoli delati za policijo! Ne gre samo za značaj mačke, ki bi en dan počela nekaj, drugi pa nekaj čisto drugega, ampak tudi za dejstvo, da psi delajo za policijo. Naknadno sem odkril - mislim, da mi je to celo povedal Julian Assange - da je CIA delala poskus, kako bi lahko iz mačk naredila vohune, a niti njej ni uspelo. Če obstaja arhetip pravega subverzivca med živalmi, je to vsekakor mačka.
Ima Assange mačko?
Da, ima, poslala mu jo je njegova družina, ki je na žalost ne more videti in v Franciji živi z lažno identiteto. Assangeova mačka na ekvadorski ambasadi je vse večja in večja, počasi postaja tiger.
Se kdaj šalite tudi s Slavojem Žižkom? Morda na račun Slovencev?
Najbolje je, da za šale o Slovencih vprašate Slavoja, ne pa, da jih pripoveduje Hrvat oziroma ustaš, kot mi pravi Žižek.
V svoji zadnji knjigi Radikalnost ljubezni preučujete vpliv politične ureditve na ljubezensko življenje. Kaj imata skupnega ljubezen in revolucija?
Veliko več, kot se morda zdi na prvi pogled. Že Engels je rekel, da je pri vsaki radikalni revoluciji potrebna tudi sprememba v intimni sferi. Oktobrska revolucija, od katere mineva 100 let, je prinesla radikalne spremembe seksualne zakonodaje, ki jih danes ne bi sprejele niti najbolj progresivne vlade.
Podobno je bilo s francosko revolucijo, ki je na novo osmislila enakopravnost spolov. Vsak večji politični razkol sproži tudi vprašanje čustev, spraševanje o načinu vedenja do drugega, o tem, kako poteka oblikovanje zveze, vprašanje patriarhata …
Danes kljub nekaterim velikim pretresom nismo prišli do točke, na kateri bi se vprašali, kakšne spremembe želimo na področju intimnosti. Danes smo priče poenostavljanju odnosov, to lahko vidimo na Facebooku, kjer se prijateljstva merijo z všečkanjem, pa pri novih aplikacijah, kot sta Grindr in Tinder, pri katerih se ljubezenskega partnerja izbira na svobodnem trgu. Radikalno moramo redefinirati pojem ljubezni in najintimnejših odnosov.
Izraelska sociologinja Eva Illouz omenja emocionalni kapitalizem.
Ona to imenuje hladna intimnost. Kapitalistični racionalizem je proniknil v najgloblje intimne sfere. Če nimamo partnerja ali z obstoječim nismo zadovoljni, ni problema, trg je velik, bomo že našli drugega. Poglejmo samo, kako delujejo agencije za zmenke: s čisto racionalističnimi algoritmi definirajo, kdo bi lahko bil vaš partner.
Računalnik bo obdelal vse podatke in vam našel idealnega partnerja. Samo še na zmenek morate priti. Vsak, ki se je v življenju vsaj enkrat zaljubil, dobro ve, da stvari ne delujejo tako.
Kako se sploh lahko upremo?
Veliko se lahko naučimo iz zgodovine, iz revolucij in tudi iz teologije. Predvsem moramo dekonstruirati mit o ljubezni, ki pravi, da sta v ljubezni dve polovici združeni v eno. Vztrajati moramo pri radikalni različnosti: spoštovati moramo drugo osebo in njeno drugačnost. Ne smemo poskušati vplivati nanjo s svojimi preteklimi ljubezenskimi izkušnjami, praksami, tradicijami in razočaranji. Za to je potrebnega zelo veliko poguma.
"Najbolje je, da za šale o Slovencih vprašate Slavoja, ne pa, da jih pripoveduje Hrvat oziroma ustaš, kot mi pravi Žižek."
Lahko samo solidarnost in ljubezen rešita begunsko krizo?
Morda zveni paradoksalno, ampak s solidarnostjo ne moremo rešiti begunske krize. Ko so pred enim letom begunci potovali tudi čez naše območje, je bil spontan odziv številnih običajnih državljanov in tudi moj, da smo šli na zagrebški kolodvor in jim nesli hrano, obleke, da bi jim pomagali. A to ni dovolj.
Položaj je podoben, kot ga je v enem izmed svojih besedil opisal Oscar Wilde. Rekel je, da težav berača na ulici ne boste rešili, če mu daste evro ali dva, samo trenutno mu boste olajšali življenje. Treba je radikalno spremeniti družbeni sistem tako, da berač ne bo imel razloga za življenje na ulici.
Begunske krize po mojem mnenju žal ni mogoče rešiti niti v nekaj naslednjih letih, edina možnost je rešitev geopolitičnih vprašanj. Ta nas vodijo najprej v Sirijo, pa od tam v Katar, Turčijo, Savdsko Arabijo, Združene države Amerike, Francijo, na Kitajsko, v Rusijo, Izrael … Vpletenih je več kot 20 geopolitičnih igralcev, ki imajo konkretne interese v Siriji. Vse skupaj nas pelje v prihodnost, do ameriških volitev, naprej v prihodnost v Turčijo, kjer Erdogan utrjuje svojo diktaturo …
Kako ocenjujete vlogo in početje turškega predsednika Erdogana?
Je prototip današnjega uspešnega politika, podobno kot Putin ali Orban. Vsem trem je uspelo ukiniti demokracijo, neodvisne medije, pregnati intelektualce, ki jih ne marajo ... Erdogan je naredil še korak naprej in ustvaril neke vrste vojno diktaturo v Turčiji, kje seveda še naprej vlada turbo kapitalizem. Podobno kot na Madžarskem in v Rusiji. Imamo kombinacijo radikalnega nacionalizma, diktature in turbo kapitalizma. To je na žalost model za prihodnost Evropske unije. Samo na Madžarsko moramo pogledati in ugotovimo, kaj se približuje Hrvaški in Sloveniji pa tudi drugim državam.
Zdi se, da ima Erdogan evropske politike v šahu.
Evropska zunanja politika niti impotentna ni, saj mora za impotentnost prej vendarle nekaj obstajati. Evropska zunanja politika je preprosto šala, ne obstaja. Imamo situacijo, v kateri izvažamo vojno, potem uvozimo begunce, veliko denarja izvozimo v Turčijo in od tam nazaj uvozimo turške demokratične standarde. V Nemčiji je zdaj recimo satira praktično prepovedana. Evropska unija je čisto izgubljena. Tudi če se spomnimo Grčije in odnosa Evropske unije do nje, nam je jasno, da tako ne gre.
Pred dvema mesecema sem bi v grškem pristanišču v Pireju. Tam sta grški in kitajski del. V grškem delu so 20 dni stavkali, medtem pa so v kitajskem še bolj delali. Razlika je v tem, da v delu pristanišča, ki je v kitajski lasti, grški delavci dobivajo nižje plače, nimajo kolektivne pogodbe niti sindikata … Vse to se je zgodilo zaradi nefunkcionalne notranje, finančne in zunanje politike Evropske unije. To, s čimer se je eksperimentiralo na evropskem obrobju, se je zdaj kot bumerang vrnilo v središče Evrope. Če pogledamo Hollandovo reformo trga dela, je to točno to, kar je trojka izvedla v Grčiji. Delavske pravice bodo čez nekaj let ukinjene tudi v središču Evropske unije.
So se potem Britanci z brexitom odločili pravilno? Bo Evropska unija razpadla?
Na dan britanskega referenduma sem bil na obisku pri Julianu Assangeu in na mizi smo imeli vse dnevne časopise. Debata v večini je bila neracionalna, že samo podatek, da je bil dan po referendumu na Googlu v Veliki Britaniji najbolj iskan pojem Evropska unija, veliko pove.
Če vzamemo Veliko Britanijo danes - je izšla iz kapitalizma? Je postala utopična družba, v kateri imajo delavci večje pravice? Prav nasprotno, še bolj so na muhi globalnega kapitalizma. Ne verjamem v ideje nekaterih levičarjev, da je mogoče pobegniti iz kapitalizma. Razmere bosta izkoristila desnica in tako imenovani ekstremni center, na primer Orban.
Potrebujemo radikalni internacionalizem. Če kapital deluje na mednarodnem prizorišču, moramo tudi mi delovati enako. Po vsem svetu.
Kam je izginil kritični duh s trga Taksim, ko je predvsem leta 2010 več 100 tisoč Turkov protestiralo proti oblasti? Ne samo Turčija, kje je kritična Evropa, zakaj je ni več na ulicah?
Živeli smo v Clintonovih srečnih devetdesetih, ko smo mislili, da kapitalizem deluje. Na Balkanu smo mislili, da smo v obdobju tranzicije in da nas na koncu poti čaka pošten kapitalizem. Ugotovili smo, da tudi na Zahodu vlada korupcija, da so vojne, begunska kriza … Leta 2011 je vendarle prišlo do protestov po vsem svetu, tudi v Sloveniji. A paradigma se je kmalu spet obrnila, zavedeli smo se, da neposredna demokracija ni dovolj. Dan po protestih vprašaš, kaj pa zdaj?
Ustanovile so se nove stranke, na primer Siriza ali Podemos. Zdaj smo v obdobju, ko ugotavljamo, da niso dovolj niti protesti niti nove stranke. Tukaj skušamo vstopiti z našim gibanjem Diem in povezati tako horizontalno kot vertikalno demokracijo. Dejavni smo na lokalni ravni, delujemo na primer v Barceloni, pa tudi na nacionalni ravni: sodelujemo s španskim Podemosom in drugimi strankami. Pozabiti ne smemo niti evropske ravni.
Seznam vaših predavanj, gostovanj, potovanj po svetu je skoraj neverjeten - kdaj imate sploh čas brati, razmišljati? Stereotipnega filozofa si predstavljamo kot malce odmaknjenega misleca …
Ne bi vam ravno odkrival svojih otokov, se bojim, da bo tja prišlo še več ljudi. Vsake toliko časa se zgodi, da se za nekaj ur lahko izklopim. Maja in junija smo snemali dokumentarec z Al Jazeero o Evropi. Imel sem srečo, da sem bil v begunskih taboriščihv Idomeni in tudi v Džungli v Callasu. Na štiri oči sem se pogovarjal z Nigelom Faragom v Bruslju ter bil v Romuniji na neki planini na dva tisoč metrih.
Na srečo vse te izkušnje in bivanje v delu nekega zgodovinskega procesa, ki se nam dogaja pred očmi, omogočajo veliko boljši vpogled v to, kar se dogaja, kot pa pogled iz akademskega kabineta.
Recimo, ko pridete v Idomeni in vidite, kje je bilo 15 tisoč ljudi, potem pa pridete v Evrotunel pri Callasu, spoznate, da je razlog za to, da so begunce strpali v Callas in taborišča pri Solunu, isti. Problem je bil, da begunci preprečujejo prosti pretok kapitala, in zato so jih umaknili, ker so bile izgube milijonske.
Potem greste v atensko pristanišče Pirej, kjer lahko vidite, da imajo Kitajci interes, da prek Balkana uvedejo svoje poceni izdelke. Tako so imeli tudi Kitajci interes, da se begunci umaknejo.
In vse to so stvari, ki jih iz slonokoščenega stolpa esejistike, akademskosti, razmišljanja in premišljanja ne morete razumeti.
Ste se tudi zaradi tega odpovedali akademski karieri? Mamo kaj skrbi, ker niste izbrali klasične poti ... ?
Res je, mamo skrbi. Verjetno zaradi ekvadorske ambasade in še česa, kar počnem. Imel sem možnost poučevati na London School Of Economics in na Filozofski fakulteti v Zagrebu, kar so verjetno sanje večine študentov. Končati študij in se potem ukvarjati z akademskim delom. Sam sem se odločil, da to ni pot, ki bi ji sledil, ker potem ne bi mogel biti na poti. S svojim načinom življenja, ki ga je težko opisati, imam veliko večjo možnost vpogleda in odziva ter tudi svobodo, ki je na neki način brezmejna. Sam si določam ritem in lahko objavljam. Sam izbiram teme in nisem nikakor omejen, niti z bibliografijo in še čim, kar predpisuje akademsko življenje.
Zanima me polnost življenja. Iti tja, kjer se stvari dogajajo. Ko je v Grčiji prišla na oblast Siriza, sem si za mesec dni najel stanovanje v Atenah, ko se je zgodil Occupy Wall Street, sem šel tja. Seveda nekatere stvari tudi sami organiziramo in pridemo tudi prej. Ampak vse to ne bi bilo mogoče, če bi bil akademik.
"Izobraževalni sistem je perverzen. Vprašajo te, kako boš uporabil Nietzscheja, ko boš delal v pekarni ali kot skiper."
Akademski problemi so na neki drugi ravni. Recimo, ko smo mi študirali, je še obstajal neki klasični nemški model idealizma, po katerem je bilo znanje na piedestalu, ne kot sredstvo, ampak kot namen. Danes z bolonjsko reformo znanje postaja sredstvo, da bi lahko našli zaposlitev na trgu dela. Vemo pa, da zaposlitev ni. Ves sistem je perverzen, študenti pišejo projekte, da bi dobili oceno. Nihče pa jim ne pove, da znanja, ki ga bodo pridobili na fakulteti, ne bodo mogli uporabljati, ker trg dela ne deluje. Na Hrvaškem je nezaposlenost med mladimi 54-odstotna. O čem potem govorimo …
Lahko si predstavljam, da bi delal na univerzi, kjer bi znanje bilo znanje in kjer bi bila neka utopična skupnost. Danes pa so študenti v veliki godlji. Ne moreš si več privoščiti užitka, da recimo tri tedne zaprt v stanovanju bereš Nietzscheja ali Schopenhauerja. Danes te vprašajo, kako boš to uporabil, ko boš delal v pekarni ali ko boš skiper.
Kako vam je uspelo tako popularizirati filozofijo? Vaši dogodki z uglednimi svetovnimi gosti so praktično razprodani … Kje je skrivnost uspeha?
Nesmiselno je pripravljati majhne seminarje za 10 ljudi. Želim, da ima dogodek vpliv. Ob obletnici političnega azila smo pripravili dogodke v desetih mestih, odziv je bil odličen. Če kapitalizem uporablja medije in druge pristope, da spreminja razmišljanje ljudi, moramo tehnologijo in moderne pristope izkoristiti tudi mi. Seveda pa ni naključje, da gostujemo tudi v narodnih gledališčih, ta so namenjena prav temu - javnim razpravam ljudstva, tako je v Zagrebu, v Beogradu, v Mariboru ... In vse to smo naredili praktično brez proračuna, vsi so delali prostovoljno, od Janisa Varufakisa do Patty Smith.
Kako bi ocenili Janisa Varufakisa?
Janisa poznam od leta 2013, ko smo ga povabili na Subversive festival v Zagreb. Takrat je bil večini še nepoznan ekonomist, objavil je knjigo Globalni minotaver, ki jo je poznal ožji krog ljudi. Takrat se je zbližal s Ciprasom in nekaj mesecev pozneje postal tudi finančni minister. Tako da ga poznam iz obdobja pred tem in med tem, ko je bila Siriza na oblasti, in zdaj, ko skupaj delujemo v Diemu. In prav zadnje kaže, kakšen značaj je Janis Varufakis.
Potem ko je odstopil, bi lahko imel podobno kariero kot Thomas Piketty ali Paul Krugman, po svetu bi lahko predaval za 30 ali 50 tisoč evrov, pisal bi knjige in bi bil potujoči intelektualec. Ampak Janis se je podobno kot jaz in še tisoč ljudi po Evropi odločil, da bo vložil svoj čas, denar ter svoje zasebno življenje v utopično idejo, da je Evropsko unijo še mogoče rešiti. Mislim, da to veliko pove o njem. Medtem sva postala prava prijatelja, vidiva se skoraj vsakih nekaj tednov. Ves čas se pogovarjava tudi zaradi Diema. Povsem mu zaupam in mislim, da bo ostal v tem do konca tako kot jaz.
Zakaj ste optimist?
Če na razmere v svetu pogledamo racionalno, od terorističnih napadov do begunske krize, ni niti enega razloga za optimizem. Tisto, kar potrebujemo, je pesimizem intelekta, če parafriziram Gramscija. Toda če se temu pesimizmu prepustimo, ne bomo mogli ničesar spremeniti, potem nimamo razloga, da jutri sploh še vstanemo iz postelje. Morali bi se boriti proti naivnemu optimizmu.
Pred kratkim sem imel dolgo razpravo z Janisom; v bistvu sem zagovarjal pesimizem intelekta. Janis pa je rekel, da mu vzbuja upanje, ko vidi, kako se družine in pari pozdravljajo na letališčih, ko se znova vidijo. Kljub vsemu očitno še obstaja neka vrsta humanizma, ljudskosti.
Seveda je problem v tem, da se je kapitalizem okrepil, da imamo številne vojne. In se vrnemo nazaj k stari zgodbi o človeku, ki je človeku volk. Mislim, da imamo zgodovinsko priložnost, da to spremenimo.
Kako dolgo boste še potovali po svetu v sedanjem ritmu?
O tem ne razmišljam. Kjer mi je všeč, tam sem. Svet bi bil boljši, če bi ljudje več potovali, če bi srečali begunce, ne pa da o njih samo razmišljajo ali pa še to ne. Doma se počutim tako v Berlinu kot v Parizu, Atenah, Šibeniku. Domače se počutim ne zaradi mest, ampak zaradi ljudi, ki so tam. In če se jutri znajdem v podobnem položaju kot Assange ali Snowden, lahko v 50 mestih po svetu poiščem pomoč.
Dokler bo šlo, bo. Mogoče pa zbolim ali me kdo ustreli, ampak to bo pokazal čas.
Bi imeli mačko?
Verjetno bi jo imel spet. Če je s teboj pes, se bojim, da je sumljiv. Ampak pri mački je tudi neki drug problem, če se vrnem k šali z začetka pogovora. Mačka deluje podobno kot tisti, ki pričakujejo pomoč od socialne države. Ljudje smo za mačke socialna država in ko jim damo zatočišče in hrano, se mačke ne menijo za nas. In potem, ko ima mačka znova socialni problem, se obrne na socialno državo.
Mačke so reakcionarne, v nasprotju s psom, ki ti bo zvest. Nisem še prepričan, za kateri model se naj odločim.
865 epizod
Kdo so ljudje, ki zaznamujejo družbo? Kakšen je človek za funkcijo, ki daje pečat sedanjosti? Kako premika meje prihodnosti? Oddaja Nedeljski gost na Valu 202. Funkciji nadene človeško podobo.
"Trump je ameriška različica Berlusconija, a niti slučajno ni bolj nevaren kot Hillary Clinton"
Srećko Horvat, dober dan! Pravijo, da nimate doma, ampak kovček … Od kod ste pripotovali v Šibenik?
Mislim, da sem prišel iz Beograda. Takšno je moje življenje, vsak teden se zgodi kaj novega.
Koliko držav ste letos že obiskali, v koliko mestih ste živeli, predavali, študirali … ?
V juniju sem bil vsaj 15-krat na teden na letalu. Bil sem v Atenah, pa v Londonu, Parizu, Romuniji … Zdaj sem nekoliko zmanjšal intenzivnost potovanj, napisati moram novo knjigo.
Več kot očitno tudi v praksi dokazujete, da ne verjamete v nacionalne države? So te res preživet koncept? Zakaj?
V 21. stoletju, v modernem kapitalizmu, so nacionalne države preživet koncept. To pa zato, ker je globalni kapitalizem vdrl v vse sfere človeškega življenja. Videli smo primer Sirize v Grčiji, ki kaže, da kljub temu, da pridete na oblast, nimate dovolj moči za spremembe. Tudi to je dokaz, da je koncept nacionalne države preživet, danes vladajo tajni trgovinski sporazumi in velike korporacije. Vedno bolj je čutiti vpliv podjetij iz Silicijeve doline, Googla in Facebooka, ki z novimi koncepti, kot so na primer pametna mesta ali internet stvari, zamenjujejo naše dojemanje nacionalne države, ki po mojem mnenju nima več nobene moči.
"Praktično vsak mesec sem pri Julianu Assangeu, vmes se tudi slišiva, a raje ne bi razkrival, kako komunicirava."
Na Hrvaškem so spet volitve. Kako vidite zadnje politične zaplete, kaj kažejo?
Situacija na Hrvaškem je precej depresivna. Toda to ni nikakršna izjema, je le izjema, ki potrjuje stanje v Evropski uniji danes. Hrvaška se je priključila trendu ekstremnega centra, ki vlada v Evropski uniji. Stalno lahko spremljamo pingpong med levim in desnim centrom, na Hrvaškem se je na tem področju položaj v zadnjem letu tako zapletel, da nam je vladala ustašoidna oblast, ki se je šla kulturni boj.
To seveda v Evropski uniji ni nič novega, dovolj je, da pogledate Poljsko, Orbanovo Madžarsko, tudi Britanci so pod vplivom čisto neracionalnih argumentov Nigela Faragea glasovali za brexit. V Nemčiji se je na lokalni ravni začela vzpenjati desnica, drugo leto se obetajo volitve na državni ravni tako v Nemčiji kot v Franciji, kjer se bo okrepilo gibanje Marie LePen. Spremljamo dogajanje, ki se v Evropi kuha že od izbruha velike ekonomske krize.
Kako pa ocenjujete odnose v regiji - Hrvaška ima vedno več konfliktov - z Bosno in Hercegovino in seveda predvsem s Srbijo?
Meni se zdijo vsi ti kvazi konflikti smešni, saj prikrivajo večje geopolitične igre, o katerih nihče ne govori. Govorimo o vohunski aferi med Hrvaško in Srbijo, nihče pa ne omenja vpliva Rusije, Kitajske ali Združenih arabskih emiratov na Srbijo, katere cilj ni več vstop v Evropsko unijo. Tudi na Hrvaškem nihče več ne govori o Evropski uniji. Če gremo zdaj na ulice Šibenika vprašat, kdo je šef Evropske komisije, 90 odstotkov državljanov ne bo znalo odgovoriti na to vprašanje.
Kolikor poznam razmere v Sloveniji, je pri vas podobno. Vaš sociolog Mitja Velikonja je to dobro poimenoval evroza. Evropske evforije ni več. Zdaj se banana države, od Slovenije in Bosne do Srbije …, ukvarjajo s konflikti, ki zakrivajo prave interese javnosti.
Vrniva se k volitvam; čas pred njimi je vedno idealen za iskanje notranjih in zunanjih sovražnikov. Ampak skočiva čez lužo. Fenomen Trump: kaj nam kaže?
To ni nobena novost. Fenomen Trump smo videli že pri Berlusconiju v Italiji. Trump je ameriška različica Berlusconija. Njegov vzpon dokazuje nekaj podobnega kot brexit. Zanimivo je namreč pogledati strukturo ljudi v Veliki Britaniji, kako so glasovali: 70 odstotkov podpornikov EU je bilo iz Londona oziroma finančnega središča City - torej tistih, ki imajo korist od Unije. Proti je glasoval predvsem delavski razred, ki je čutil vse varčevalne ukrepe, od Margaret Thatcher do Tonyja Blaira.
Beli delavski razred je v ZDA "kupil" Trumpov populizem. Verjamejo, da bo Trump popeljal ZDA iz krize. Pri tem je treba poudariti, da Donald Trump niti slučajno ni bolj nevaren kot Hillary Clinton. Če pride na oblast Trump, ne vemo točno, kaj lahko pričakujemo. Lahko se zgodi vse. Če pride na oblast Hillary Clinton, pa lahko pričakujemo nove vojne, ne samo nadaljevanje bojev v Siriji in Libiji, ampak tudi nadaljevanje tako imenovanega transatlanticizma oziroma ekspanzivno politiko, ki jo bomo čutili tudi v Evropi.
Julian Assange napoveduje razkritje novih elektronskih sporočil Hillary Clinton. Dela Assange v bistvu za Trumpa?
Seveda ji bo škodovalo, ampak vzemite to z vidika Wikileaksa, organizacije, ki zbira tajne informacije in jih objavlja. V trenutku, ko je Assange dobil podatke o Hillary Clinton, je bila njegova odgovornost, da jih tudi objavi. Ameriški establišment, ki je blizu Clintonovi, tudi časnik New York Times, je to izkoristil in Assangea razglasil za ruskega igralca oziroma ga obtožil, da dela za Trumpa. To je klasičen primer javne manipulacije. Škandalozno je, da razkritja Wikileaksa o Hillary Clinton - od tega, kako se je znebila Bernieja Sandersa, do spornega načina zbiranja donacij - Clintonove niso izključila iz igre.
Assange bo v nekaj tednih objavil nove podatke, ki bi morali še bolj razburkati predvolilno dogajanje v ZDA.
Kako pogosto ste v stiku z Assangeom?
Praktično vsak mesec sem pri njem na ekvadorski ambasadi, vmes se tudi slišiva, a raje ne bi razkrival, kako komunicirava …
Junija sem organiziral dogodek v podporo Assangeu, ob 4-letnici njegovega političnega azila na ekvadorski ambasadi.
V kakšnem stanju je Assange?
Je v hišnem priporu. Ekvadorska ambasada je nasproti Harrodsa, najbolj luksuzne veleblagovnice na svetu, v najprestižnejšem delu Londona, kjer so parkirani tudi zlati lamborginiji.
Assange pet let ni videl sonca, ni bil na svežem zraku. To seveda pušča psihofizične posledice, vsakič, ko ga obiščem, je drugačnega razpoloženja. Sreča v nesreči je, da mu je uspelo ekvadorsko ambasado spremeniti v nekakšen subverzivni štab, kamor vsak dan prihajajo ugledni aktivisti, na primer Noam Chomsky. Če rečem nekoliko filozofsko - Assange uporablja mehanizme sistema proti samemu sistemu. 16 let je kot heker vdiral v Pentagon, zdaj to znanje izkorišča, da se bori proti sistemu. Dokler ima Assange internet, je srečen človek!
Če pride na oblast Hillary Clinton, bodo razmere za Assangea še slabše, tudi v Ekvadorju bodo volitve, ker zdajšnji predsednik ne more več kandidirati. Geopolitične razmere vplivajo na Assangeovo življenje.
Pred tedni ste v Bruslju na zanimivem nastopu skupaj z Varufakisom parafrazirali pastorja Martina Niemöllerja. Kdo bo naslednji?
Vsi smo v podobnem položaju, pasivnost je največji zločin. To je pastor dobro ubesedil …
Ne gre samo za Assangea, tu sta še Chelsea Manning in Edward Snowden. Vsi, ki sodelujejo z njimi, so potencialne tarče. Pa ne samo oni, pravzaprav so v nevarnosti vsi aktivisti!
Vsi, ki uporabljamo internet, od Facebooka, Google Maps do Pokemonov, za seboj puščamo ogromne količine podatkov, ki jih lahko izkoristijo proti nam.
Vi niste na Facebooku?
Za normalno komunikacijo uporabljam običajno elektronsko pošto, za resnejše in politično komuniciranje seveda uporabljam enkripcijo. Tako na računalniku kot na mobilnem telefonu imam aplikaciji Telegram in Signal, ki ju uporablja tudi Edward Snowden. Gre za osebno higieno, zakaj bi telekomunikacijska podjetja, ki imajo sporazume s tajnimi službami - tudi v Sloveniji in na Hrvaškem - vedela za moje osebne stvari?!
Srećko Horvat, med nastopi večkrat poveste tudi kakšno šalo … Kako že gre tista, malo povezana tudi z Assangeom, o razliki med mačko in psom?
Mačka ne bi mogla nikoli delati za policijo! Ne gre samo za značaj mačke, ki bi en dan počela nekaj, drugi pa nekaj čisto drugega, ampak tudi za dejstvo, da psi delajo za policijo. Naknadno sem odkril - mislim, da mi je to celo povedal Julian Assange - da je CIA delala poskus, kako bi lahko iz mačk naredila vohune, a niti njej ni uspelo. Če obstaja arhetip pravega subverzivca med živalmi, je to vsekakor mačka.
Ima Assange mačko?
Da, ima, poslala mu jo je njegova družina, ki je na žalost ne more videti in v Franciji živi z lažno identiteto. Assangeova mačka na ekvadorski ambasadi je vse večja in večja, počasi postaja tiger.
Se kdaj šalite tudi s Slavojem Žižkom? Morda na račun Slovencev?
Najbolje je, da za šale o Slovencih vprašate Slavoja, ne pa, da jih pripoveduje Hrvat oziroma ustaš, kot mi pravi Žižek.
V svoji zadnji knjigi Radikalnost ljubezni preučujete vpliv politične ureditve na ljubezensko življenje. Kaj imata skupnega ljubezen in revolucija?
Veliko več, kot se morda zdi na prvi pogled. Že Engels je rekel, da je pri vsaki radikalni revoluciji potrebna tudi sprememba v intimni sferi. Oktobrska revolucija, od katere mineva 100 let, je prinesla radikalne spremembe seksualne zakonodaje, ki jih danes ne bi sprejele niti najbolj progresivne vlade.
Podobno je bilo s francosko revolucijo, ki je na novo osmislila enakopravnost spolov. Vsak večji politični razkol sproži tudi vprašanje čustev, spraševanje o načinu vedenja do drugega, o tem, kako poteka oblikovanje zveze, vprašanje patriarhata …
Danes kljub nekaterim velikim pretresom nismo prišli do točke, na kateri bi se vprašali, kakšne spremembe želimo na področju intimnosti. Danes smo priče poenostavljanju odnosov, to lahko vidimo na Facebooku, kjer se prijateljstva merijo z všečkanjem, pa pri novih aplikacijah, kot sta Grindr in Tinder, pri katerih se ljubezenskega partnerja izbira na svobodnem trgu. Radikalno moramo redefinirati pojem ljubezni in najintimnejših odnosov.
Izraelska sociologinja Eva Illouz omenja emocionalni kapitalizem.
Ona to imenuje hladna intimnost. Kapitalistični racionalizem je proniknil v najgloblje intimne sfere. Če nimamo partnerja ali z obstoječim nismo zadovoljni, ni problema, trg je velik, bomo že našli drugega. Poglejmo samo, kako delujejo agencije za zmenke: s čisto racionalističnimi algoritmi definirajo, kdo bi lahko bil vaš partner.
Računalnik bo obdelal vse podatke in vam našel idealnega partnerja. Samo še na zmenek morate priti. Vsak, ki se je v življenju vsaj enkrat zaljubil, dobro ve, da stvari ne delujejo tako.
Kako se sploh lahko upremo?
Veliko se lahko naučimo iz zgodovine, iz revolucij in tudi iz teologije. Predvsem moramo dekonstruirati mit o ljubezni, ki pravi, da sta v ljubezni dve polovici združeni v eno. Vztrajati moramo pri radikalni različnosti: spoštovati moramo drugo osebo in njeno drugačnost. Ne smemo poskušati vplivati nanjo s svojimi preteklimi ljubezenskimi izkušnjami, praksami, tradicijami in razočaranji. Za to je potrebnega zelo veliko poguma.
"Najbolje je, da za šale o Slovencih vprašate Slavoja, ne pa, da jih pripoveduje Hrvat oziroma ustaš, kot mi pravi Žižek."
Lahko samo solidarnost in ljubezen rešita begunsko krizo?
Morda zveni paradoksalno, ampak s solidarnostjo ne moremo rešiti begunske krize. Ko so pred enim letom begunci potovali tudi čez naše območje, je bil spontan odziv številnih običajnih državljanov in tudi moj, da smo šli na zagrebški kolodvor in jim nesli hrano, obleke, da bi jim pomagali. A to ni dovolj.
Položaj je podoben, kot ga je v enem izmed svojih besedil opisal Oscar Wilde. Rekel je, da težav berača na ulici ne boste rešili, če mu daste evro ali dva, samo trenutno mu boste olajšali življenje. Treba je radikalno spremeniti družbeni sistem tako, da berač ne bo imel razloga za življenje na ulici.
Begunske krize po mojem mnenju žal ni mogoče rešiti niti v nekaj naslednjih letih, edina možnost je rešitev geopolitičnih vprašanj. Ta nas vodijo najprej v Sirijo, pa od tam v Katar, Turčijo, Savdsko Arabijo, Združene države Amerike, Francijo, na Kitajsko, v Rusijo, Izrael … Vpletenih je več kot 20 geopolitičnih igralcev, ki imajo konkretne interese v Siriji. Vse skupaj nas pelje v prihodnost, do ameriških volitev, naprej v prihodnost v Turčijo, kjer Erdogan utrjuje svojo diktaturo …
Kako ocenjujete vlogo in početje turškega predsednika Erdogana?
Je prototip današnjega uspešnega politika, podobno kot Putin ali Orban. Vsem trem je uspelo ukiniti demokracijo, neodvisne medije, pregnati intelektualce, ki jih ne marajo ... Erdogan je naredil še korak naprej in ustvaril neke vrste vojno diktaturo v Turčiji, kje seveda še naprej vlada turbo kapitalizem. Podobno kot na Madžarskem in v Rusiji. Imamo kombinacijo radikalnega nacionalizma, diktature in turbo kapitalizma. To je na žalost model za prihodnost Evropske unije. Samo na Madžarsko moramo pogledati in ugotovimo, kaj se približuje Hrvaški in Sloveniji pa tudi drugim državam.
Zdi se, da ima Erdogan evropske politike v šahu.
Evropska zunanja politika niti impotentna ni, saj mora za impotentnost prej vendarle nekaj obstajati. Evropska zunanja politika je preprosto šala, ne obstaja. Imamo situacijo, v kateri izvažamo vojno, potem uvozimo begunce, veliko denarja izvozimo v Turčijo in od tam nazaj uvozimo turške demokratične standarde. V Nemčiji je zdaj recimo satira praktično prepovedana. Evropska unija je čisto izgubljena. Tudi če se spomnimo Grčije in odnosa Evropske unije do nje, nam je jasno, da tako ne gre.
Pred dvema mesecema sem bi v grškem pristanišču v Pireju. Tam sta grški in kitajski del. V grškem delu so 20 dni stavkali, medtem pa so v kitajskem še bolj delali. Razlika je v tem, da v delu pristanišča, ki je v kitajski lasti, grški delavci dobivajo nižje plače, nimajo kolektivne pogodbe niti sindikata … Vse to se je zgodilo zaradi nefunkcionalne notranje, finančne in zunanje politike Evropske unije. To, s čimer se je eksperimentiralo na evropskem obrobju, se je zdaj kot bumerang vrnilo v središče Evrope. Če pogledamo Hollandovo reformo trga dela, je to točno to, kar je trojka izvedla v Grčiji. Delavske pravice bodo čez nekaj let ukinjene tudi v središču Evropske unije.
So se potem Britanci z brexitom odločili pravilno? Bo Evropska unija razpadla?
Na dan britanskega referenduma sem bil na obisku pri Julianu Assangeu in na mizi smo imeli vse dnevne časopise. Debata v večini je bila neracionalna, že samo podatek, da je bil dan po referendumu na Googlu v Veliki Britaniji najbolj iskan pojem Evropska unija, veliko pove.
Če vzamemo Veliko Britanijo danes - je izšla iz kapitalizma? Je postala utopična družba, v kateri imajo delavci večje pravice? Prav nasprotno, še bolj so na muhi globalnega kapitalizma. Ne verjamem v ideje nekaterih levičarjev, da je mogoče pobegniti iz kapitalizma. Razmere bosta izkoristila desnica in tako imenovani ekstremni center, na primer Orban.
Potrebujemo radikalni internacionalizem. Če kapital deluje na mednarodnem prizorišču, moramo tudi mi delovati enako. Po vsem svetu.
Kam je izginil kritični duh s trga Taksim, ko je predvsem leta 2010 več 100 tisoč Turkov protestiralo proti oblasti? Ne samo Turčija, kje je kritična Evropa, zakaj je ni več na ulicah?
Živeli smo v Clintonovih srečnih devetdesetih, ko smo mislili, da kapitalizem deluje. Na Balkanu smo mislili, da smo v obdobju tranzicije in da nas na koncu poti čaka pošten kapitalizem. Ugotovili smo, da tudi na Zahodu vlada korupcija, da so vojne, begunska kriza … Leta 2011 je vendarle prišlo do protestov po vsem svetu, tudi v Sloveniji. A paradigma se je kmalu spet obrnila, zavedeli smo se, da neposredna demokracija ni dovolj. Dan po protestih vprašaš, kaj pa zdaj?
Ustanovile so se nove stranke, na primer Siriza ali Podemos. Zdaj smo v obdobju, ko ugotavljamo, da niso dovolj niti protesti niti nove stranke. Tukaj skušamo vstopiti z našim gibanjem Diem in povezati tako horizontalno kot vertikalno demokracijo. Dejavni smo na lokalni ravni, delujemo na primer v Barceloni, pa tudi na nacionalni ravni: sodelujemo s španskim Podemosom in drugimi strankami. Pozabiti ne smemo niti evropske ravni.
Seznam vaših predavanj, gostovanj, potovanj po svetu je skoraj neverjeten - kdaj imate sploh čas brati, razmišljati? Stereotipnega filozofa si predstavljamo kot malce odmaknjenega misleca …
Ne bi vam ravno odkrival svojih otokov, se bojim, da bo tja prišlo še več ljudi. Vsake toliko časa se zgodi, da se za nekaj ur lahko izklopim. Maja in junija smo snemali dokumentarec z Al Jazeero o Evropi. Imel sem srečo, da sem bil v begunskih taboriščihv Idomeni in tudi v Džungli v Callasu. Na štiri oči sem se pogovarjal z Nigelom Faragom v Bruslju ter bil v Romuniji na neki planini na dva tisoč metrih.
Na srečo vse te izkušnje in bivanje v delu nekega zgodovinskega procesa, ki se nam dogaja pred očmi, omogočajo veliko boljši vpogled v to, kar se dogaja, kot pa pogled iz akademskega kabineta.
Recimo, ko pridete v Idomeni in vidite, kje je bilo 15 tisoč ljudi, potem pa pridete v Evrotunel pri Callasu, spoznate, da je razlog za to, da so begunce strpali v Callas in taborišča pri Solunu, isti. Problem je bil, da begunci preprečujejo prosti pretok kapitala, in zato so jih umaknili, ker so bile izgube milijonske.
Potem greste v atensko pristanišče Pirej, kjer lahko vidite, da imajo Kitajci interes, da prek Balkana uvedejo svoje poceni izdelke. Tako so imeli tudi Kitajci interes, da se begunci umaknejo.
In vse to so stvari, ki jih iz slonokoščenega stolpa esejistike, akademskosti, razmišljanja in premišljanja ne morete razumeti.
Ste se tudi zaradi tega odpovedali akademski karieri? Mamo kaj skrbi, ker niste izbrali klasične poti ... ?
Res je, mamo skrbi. Verjetno zaradi ekvadorske ambasade in še česa, kar počnem. Imel sem možnost poučevati na London School Of Economics in na Filozofski fakulteti v Zagrebu, kar so verjetno sanje večine študentov. Končati študij in se potem ukvarjati z akademskim delom. Sam sem se odločil, da to ni pot, ki bi ji sledil, ker potem ne bi mogel biti na poti. S svojim načinom življenja, ki ga je težko opisati, imam veliko večjo možnost vpogleda in odziva ter tudi svobodo, ki je na neki način brezmejna. Sam si določam ritem in lahko objavljam. Sam izbiram teme in nisem nikakor omejen, niti z bibliografijo in še čim, kar predpisuje akademsko življenje.
Zanima me polnost življenja. Iti tja, kjer se stvari dogajajo. Ko je v Grčiji prišla na oblast Siriza, sem si za mesec dni najel stanovanje v Atenah, ko se je zgodil Occupy Wall Street, sem šel tja. Seveda nekatere stvari tudi sami organiziramo in pridemo tudi prej. Ampak vse to ne bi bilo mogoče, če bi bil akademik.
"Izobraževalni sistem je perverzen. Vprašajo te, kako boš uporabil Nietzscheja, ko boš delal v pekarni ali kot skiper."
Akademski problemi so na neki drugi ravni. Recimo, ko smo mi študirali, je še obstajal neki klasični nemški model idealizma, po katerem je bilo znanje na piedestalu, ne kot sredstvo, ampak kot namen. Danes z bolonjsko reformo znanje postaja sredstvo, da bi lahko našli zaposlitev na trgu dela. Vemo pa, da zaposlitev ni. Ves sistem je perverzen, študenti pišejo projekte, da bi dobili oceno. Nihče pa jim ne pove, da znanja, ki ga bodo pridobili na fakulteti, ne bodo mogli uporabljati, ker trg dela ne deluje. Na Hrvaškem je nezaposlenost med mladimi 54-odstotna. O čem potem govorimo …
Lahko si predstavljam, da bi delal na univerzi, kjer bi znanje bilo znanje in kjer bi bila neka utopična skupnost. Danes pa so študenti v veliki godlji. Ne moreš si več privoščiti užitka, da recimo tri tedne zaprt v stanovanju bereš Nietzscheja ali Schopenhauerja. Danes te vprašajo, kako boš to uporabil, ko boš delal v pekarni ali ko boš skiper.
Kako vam je uspelo tako popularizirati filozofijo? Vaši dogodki z uglednimi svetovnimi gosti so praktično razprodani … Kje je skrivnost uspeha?
Nesmiselno je pripravljati majhne seminarje za 10 ljudi. Želim, da ima dogodek vpliv. Ob obletnici političnega azila smo pripravili dogodke v desetih mestih, odziv je bil odličen. Če kapitalizem uporablja medije in druge pristope, da spreminja razmišljanje ljudi, moramo tehnologijo in moderne pristope izkoristiti tudi mi. Seveda pa ni naključje, da gostujemo tudi v narodnih gledališčih, ta so namenjena prav temu - javnim razpravam ljudstva, tako je v Zagrebu, v Beogradu, v Mariboru ... In vse to smo naredili praktično brez proračuna, vsi so delali prostovoljno, od Janisa Varufakisa do Patty Smith.
Kako bi ocenili Janisa Varufakisa?
Janisa poznam od leta 2013, ko smo ga povabili na Subversive festival v Zagreb. Takrat je bil večini še nepoznan ekonomist, objavil je knjigo Globalni minotaver, ki jo je poznal ožji krog ljudi. Takrat se je zbližal s Ciprasom in nekaj mesecev pozneje postal tudi finančni minister. Tako da ga poznam iz obdobja pred tem in med tem, ko je bila Siriza na oblasti, in zdaj, ko skupaj delujemo v Diemu. In prav zadnje kaže, kakšen značaj je Janis Varufakis.
Potem ko je odstopil, bi lahko imel podobno kariero kot Thomas Piketty ali Paul Krugman, po svetu bi lahko predaval za 30 ali 50 tisoč evrov, pisal bi knjige in bi bil potujoči intelektualec. Ampak Janis se je podobno kot jaz in še tisoč ljudi po Evropi odločil, da bo vložil svoj čas, denar ter svoje zasebno življenje v utopično idejo, da je Evropsko unijo še mogoče rešiti. Mislim, da to veliko pove o njem. Medtem sva postala prava prijatelja, vidiva se skoraj vsakih nekaj tednov. Ves čas se pogovarjava tudi zaradi Diema. Povsem mu zaupam in mislim, da bo ostal v tem do konca tako kot jaz.
Zakaj ste optimist?
Če na razmere v svetu pogledamo racionalno, od terorističnih napadov do begunske krize, ni niti enega razloga za optimizem. Tisto, kar potrebujemo, je pesimizem intelekta, če parafriziram Gramscija. Toda če se temu pesimizmu prepustimo, ne bomo mogli ničesar spremeniti, potem nimamo razloga, da jutri sploh še vstanemo iz postelje. Morali bi se boriti proti naivnemu optimizmu.
Pred kratkim sem imel dolgo razpravo z Janisom; v bistvu sem zagovarjal pesimizem intelekta. Janis pa je rekel, da mu vzbuja upanje, ko vidi, kako se družine in pari pozdravljajo na letališčih, ko se znova vidijo. Kljub vsemu očitno še obstaja neka vrsta humanizma, ljudskosti.
Seveda je problem v tem, da se je kapitalizem okrepil, da imamo številne vojne. In se vrnemo nazaj k stari zgodbi o človeku, ki je človeku volk. Mislim, da imamo zgodovinsko priložnost, da to spremenimo.
Kako dolgo boste še potovali po svetu v sedanjem ritmu?
O tem ne razmišljam. Kjer mi je všeč, tam sem. Svet bi bil boljši, če bi ljudje več potovali, če bi srečali begunce, ne pa da o njih samo razmišljajo ali pa še to ne. Doma se počutim tako v Berlinu kot v Parizu, Atenah, Šibeniku. Domače se počutim ne zaradi mest, ampak zaradi ljudi, ki so tam. In če se jutri znajdem v podobnem položaju kot Assange ali Snowden, lahko v 50 mestih po svetu poiščem pomoč.
Dokler bo šlo, bo. Mogoče pa zbolim ali me kdo ustreli, ampak to bo pokazal čas.
Bi imeli mačko?
Verjetno bi jo imel spet. Če je s teboj pes, se bojim, da je sumljiv. Ampak pri mački je tudi neki drug problem, če se vrnem k šali z začetka pogovora. Mačka deluje podobno kot tisti, ki pričakujejo pomoč od socialne države. Ljudje smo za mačke socialna država in ko jim damo zatočišče in hrano, se mačke ne menijo za nas. In potem, ko ima mačka znova socialni problem, se obrne na socialno državo.
Mačke so reakcionarne, v nasprotju s psom, ki ti bo zvest. Nisem še prepričan, za kateri model se naj odločim.
Biserka Marolt Meden je humanitarka, prostovoljka, skupaj s sodelavkami je postavila materinski dom v Sloveniji, sodelovala pri izgradnji Pediatrične klinike in bila njena strokovna direktorica. Sedaj je upokojena, a aktivna v civilnem združenju Srebrna nit, ki si prizadeva za drugačen odnos družbe do starostnikov. Izpostavlja nujnost sprejetja zakona o dolgotrajni oskrbi in tudi uzakonitev pravice za dostojno dokončanje življenja, ob epidemiji pa opozarja, da daljša osamitev v domovih za starejše ni najboljša rešitev. Z njo se je pogovarjala Nataša Zanuttini.
Filozofinja in sociologinja dr. Renata Salecl tudi v kriznih časih z intelektualno ostrino spremlja in analizira dogajanje. Kaj koronavirus prinaša v našo družbo, kaj pomeni za možnost izbire, kako se bo spremenil svet in zakaj ostati optimističen. Kako je s tesnobo, vsakdanjimi odnosi, kakšna prihodnost nas čaka. Avtor: Luka Hvalc
Strokovnjak za jedrsko varnost magister Miroslav Gregorič je bil do leta 2002 direktor Uprave RS za jedrsko varnost, več kot šest let je delal pri Mednarodni agenciji za jedrsko energijo na Dunaju. Vmes pa kot predstavnik komisije Združenih narodov UNMOVIC še pred napadom na Irak vodil inšpektorje, ki so tam iskali orožje za množično uničevanje. Po upokojitvi pa se je posvetil tudi raziskovanju ozadij premogovništva v Šaleški dolini. Z njim se je pogovarjala Nataša Štefe.
Ana Jug je ne le na Goriškem, ampak tudi drugod znana kot odvetnica, ki je na svoji poklicni poti zagovarjala nemočne in tiste, ki nimajo. Zato ni nič nenavadnega, da je tudi soustanoviteljica pro bono ambulante v Novi Gorici in človek, ki verjame, da se dobro z dobrim vrača. Če bi vsi delali dobro, bi bil ves svet srečen in veliko lepši, pravi Zasavka, ki pa se zadnje čase, odkar je upokojena, ukvarja predvsem z izdelovanjem oblek in nakita iz odpadnega materiala, plastike in džinsa, ki ima v njenem srcu prav posebno mesto. Verjame, da je mogoč svet brez smeti, kot smo ga nekoč že imeli, in zato je njena pobuda, da v Novi Gorici odprejo Center ponovne uporabe.
Šaljiva definicija pravi, da je matematika sestavljena iz 50% formul, 50% dokazov in 50% domišljije. Andrej Bauer se strinja, da to sploh ni tako slaba definicija. Matematika je gonilna sila številnih ved, ne le računalništva. Tudi če vas v šoli ni navdušila, vas bodo številne zanimive izpeljave problemov, ki jih rešujejo raziskovalci na Fakulteti za matematiko in fiziko.
Dr. Barbara Riman je predsednica Zveze slovenskih društev na Hrvaškem, vodi enoto Inštituta za narodnostna vprašanja na Reki, je raziskovalka slovenstva na Hrvaškem, na reški filozofski fakulteti predava o slovensko-hrvaških kulturnih in zgodovinskih vezeh … Nedeljska gostja Vala 202 Barbara Riman, novinarka Tatjana Pirc in mojster zvoka Damjan Rostan so se sprehodili po Reki, evropski prestolnici kulture.
V času tekmovanja za Zlato lisico smo se srečali z nekdanjo tekmovalko, potem pa tudi profesionalno smučarko na ameriški turneji. Andreja Leskovšek McQuarrie je v spominu »zrelih« Slovencev predvsem nekdanja alpska smučarka, mladinska svetovna prvakinja, ki je zelo mlada končala kariero. Manj znano je, da je po študiju psihologije ostala v Združenih državah, si tam ustvarila družino in po naključju postala vpeta v organizacijo zimskih olimpijskih iger. 20 let je svetovala organizatorjem zimskih olimpijskih iger, začela v Salt Lake Citiju, se potem selila v Italijo zaradi Torina, pa v Kanado zaradi Vancouvra, potem pa za igre v Sočiju in Pyeongchangu delovala že iz Slovenije, iz Komende. Zaradi hčerke se je po vrnitvi v domovino srečala z ženskim nogometom, postala predsednica Ženskega nogometnega kluba Radomlje, glasnica ženskega nogometa, ki ga vidi kot izjemno priložnost, tudi poslovno, obenem pa je že dolgo tudi borka za enake možnosti v športu. "Ne obstajata ženski in moški šport, ostaja samo šport!"
Talent gledališkega režiserja in postgravitacijskega umetnika Dragana Živadinova je vesolje zaznalo že v vrtcu v domači Ilirski Bistrici. Vzgojiteljica ga je primerjala kar z velikim slikarjem Černigojem, sam pa se je v mladih letih navduševal nad Dragotinom Kettejem, Srečkom Kosovelom in Markom Brecljem. Dragan Živadinov se pripravlja na izstrelitev umetniškega satelita, v domačem kulturnem vesolju pa ni nikoli našel gladkih tirnic. Trdno je prepričan, da je Republiko Slovenijo zgradila umetnost, ne pa generali … Z njim se pogovarja Nina Zagoričnik. Foto: Bobo
Tanjo Španić so izkušnje z boleznijo, ki jo je presenetila na začetku njene znanstvene poti, in želja pomagati, spodbudile, da je opustila znanost in se posvetila vodenju združenja za boj proti raku dojk Europa donna. “Šele kakšni dve leti po bolezni sem začela razmišljati, v kakšni stiski so bili pravzaprav moji starši.“ V Evropi donni (https://europadonna.si/) tudi zato s svojimi programi podpore skrbijo za svojce obolelih. Gosti jo Danila Hradil Kuplen.
Dr. Andrej Pompe je v slovensko oglaševanje vstopil na začetku devetdesetih z ustanovitvijo agencije Formitas, kjer je še vedno partner. Je avtor več kot 140 jinglov za oglase, napisal je pesem za legendarni Frutek: lupimo in čistimo, ribamo, sekljamo … Zdaj predava o blagovnih znamkah. Je ustanovni član skupine Panda, ki že štiriintrideseto leto sooblikuje slovensko pop-rock-jazz sceno s svojo avtorsko glasbo. Tudi o povezovanju I feel Slovenia z Luko Dončićem, pa tudi o tem, kako naš učni sitem ne spodbuja ustvarjalnosti in inovativnosti. Z Andrejem Pompetom se je pogovarjala Nataša Zanuttini.
Marko Slavič je neobičajen direktor najboljšega doma za ostarele v Evropi, Doma Danice Vugrinec v Mariboru. Tam vsako leto več kot 800 stanovalcem pripravijo rokovski koncert, njihovi starostniki so kot posebni gostje nastopili na koncertu Riblje Čorbe v ljubljanskih Stožicah, še preden je postalo modno, so starostnike učili uporabe informacijske tehnologije, zadnja leta med vsakimi počitnicami poskrbijo za počitniško varstvo otrok, ki stanovalcem popestrijo jesen življenja in tako naprej. Vse te dejavnosti v kombinaciji z dobrim strokovnim delom, razvojem institucionalnega varstva starostnikov in skrbnim gospodarjenjem ter pridobivanjem sredstev za različne projekte so dokaz, da je mogoče dobre zgodbe ustvarjati tudi v javnem sektorju. A se sistemu javnih domov za starostnike v Sloveniji ne piše dobro. Zakon o dolgotrajni oskrbi nastaja že skoraj 20 let, deset tisoč starostnikov čaka na sprejem v prenapolnjene domove, vse težje zapolnjujejo kadrovske vrzeli, javne domove prepogosto vodijo ljudje, ki so politično nastavljeni. Država pa, namesto da bi razvijala mrežo javnih domov, zadnjega smo zgradili pred 15 leti, raje podeljuje koncesije zasebnikom, ki imajo, kot ugotavlja Računsko sodišče, skoraj tretjino višje cene kot javni domovi. To je le nekaj izhodišč za pogovor s tokratnim Nedeljskim gostom Markom Slavičem, ki ga je pred mikrofon povabil Miha Švalj.
Profesor Alojz Kodre je starosta slovenske fizike, skoz čigar šolo so šle številne generacije sodobnih znanstvenikov. Mnogi ga poznajo tudi po briljantnem prevajanju znanstvene fantastike, na čelu s Štoparskim vodnikom po galaksiji. Na nedeljsko dopoldne bomo tako z njim odpotovali med fantastične svetove, ki jih že desetletja oživlja v slovenščini, in iskali drobce neverjetnosti, ki so ga v življenju preusmerili prav na pot, jo hodi. V pogovoru s profesorjem pa več tudi o dragih kamnih in alpinizmu, drugačnosti novih generacij študentov in tem, kaj bi se zgodilo s človekom, če bi izvedel odgovor na vprašanje o vsem.
Kdo je arhitekt Boris Podrecca, ali ga poznajo najmlajši rodovi arhitektov? Januarja bo kot častni meščan Dunaja slavil 80-letnico z največjo retrospektivno razstavo doslej, televizija ORF pa je posnela dokumentarni film o njegovi ustvarjalni poti v več nadaljevanjih. Zaljubljen je v arhitekturo, to je najlepši poklic, pravi, zato so vse njegove stavbe in mestni trgi lepi okvirji življenja, nastajajo med mediteranskim in germanskim svetom, ne gre le za avtonomen objekt, ampak za razumevanje prostora. Tak je tudi njegov Tartinijev trg v Piranu. O Podrecci so pisali in pišejo zgodovinarji, kritiki in arhitekti v številnih publikacijah, ki so izšle pri najuglednejših založbah v vseh glavnih svetovnih jezikih. Z njim se je pogovarjala Nina Zagoričnik.
Režiserko Dano Budisavljević je do največje zgodbe reševanja otrok v Evropi med drugo svetovno vojno pripeljalo naključje, črka, ki jo v imenu loči od imena rešiteljice vsaj 10.000 otrok. Avstrijka Diana Budisavljević je namreč nekaj let trajajoče reševanje otrok pravoslavcev iz taborišč v sklopu Jasenovca popisala v dnevniku, ki ga je njena vnukinja odkrila šele po babičini smrti in ki ob neverjetni humanitarni zgodbi odpira tudi velike rane hrvaške zgodovine.
Filip Gartner je legendarni smučarski trener, ki je zakuhal slovensko smučarsko evforijo s Križajem, Strelom, Petrovičem, Frankom in drugimi, pustil globok pečat v avstrijski reprezentanci z Nierlichom, Eberharterjem, Anito Wachter … Predvsem pa v norveški ekipi s Furusethom, Jaggejem, Aamodtom, Kjusom in še številnimi vrhunskimi smučarkami in smučarji. Je trener, čigar varovanci so osvojili največ slalomskih zmag v zgodovini. Pri osemdesetih je privolil v daljši intervju z Alešem Smrekarjem, čeprav nikoli ni imel rad daljših pogovorov z novinarji. Kot nikoli ni maral dolgih treningov na snegu, ki pa so morali biti zahtevni.
Tokratna nedeljska gostja na Valu je tiste vrsta oseba, ob kateri ljudje, ki premorejo bistveno manj križev, pomislimo, kako kratke sape smo. Sama je v pravno stroko vstopila že v 60. letih prejšnjega stoletja in spletna bogato mednarodno kariero na področju kazenskega prava in kriminologije, pred dnevi pa je za svoje delo prejela najvišje preiznanje na področju znanosti v Sloveniji. Kot poznavalka kazenskega prava je skeptična do drakonskih kazni in tudi vse bolj represivnih kaznovalnih potez, ki jih zahodne družbe ubirajo zadnje čase. Gospa, ki jo je druga svetovna vojna naučila, kaj pomeni pomagati nekomu v stiski, ob tem danes tudi užaloščeno spremlja nestrpnost, ki se kuha med Slovenci. V prihodnjih minutah pa bo beseda tekla o marsičem.
Medeja Lončar ne dvomi, da bo v prihodnje ekonomska moč v rokah tistih, ki bodo obvladovali tehnologije, zato je vlaganje v raziskovanje nujno. Umetna inteligenca bo nova elektrika in drugačne okoliščine bodo določale poklice, voditelji bodo drugačni in spremembam bomo morali na široko odpreti vrata. Medeja Lončar govori tudi o nujnosti vključevanja žensk v tehnološka podjetja in svojem prepričanju, da sta za uspeh nujna radovednost in pogum.
“Po Zemlji se širi trohnoba,” je Tomo Križnar skupaj z ženo Bojano zapisal v najnovejšem eseju. Dobrih 40 let po tem, ko ga je z domače Turistične ulice v Naklem prvič odneslo v svet, iz njegovih oči in gest še naprej seva neverjetna ekstaza. Ekstaza življenja. Križnar se pripravlja, da bo v od vseh pozabljeno Nubsko gorovje odnesel zdravilo proti gobavosti, ki je zajela nesrečno ljudstvo v Sudanu. Nekoč mu je uspelo za vnovično podporo Nubam prepričati celo filmarko Leni Riefenstahl, iz štaba Melanie Trump so pred kratkim sporočili le “no go”. Tomo ne obupuje, verjame, da bo v Sudan spravil tudi predsednika Boruta Pahorja, a se šele zdaj zaveda širine Janeza Drnovška, po katerem so poimenovali vrtalni stroj. S sodobnimi tehnologijami se loteva tudi humanitarne akcije za Nube, hkrati pa svari pred podnebnimi spremembami in zlorabami ekološke zavesti tako politike kot kapitala. S Tomom Križnarjem se je Luka Hvalc pogovarjal tudi o Greti Thunberg, Carlu Gustavu Jungu, Beethovnu in navdihu, ki mu ga je zapustil Tomaž Pengov: “Proti polju, proti morju, proti mirnemu vesolju …” *V podkastu so uporabljeni odlomki petja Nub, ki jih je Tomo Križnar posnel v Nubskih gorah, del pesmi "Cesta" Tomaža Pengova in del Simfonije št. 5 Ludwiga van Beethovna.
Pediater in otroški nevrolog David Neubauer se že 40 let ukvarja s hudo prizadetimi otroki in njihovimi starši. Zaposlen je na Pediatrični kliniki v Ljubljani, na Kliničnem oddelku za razvojno, otroško in mladostniško nevrologijo, čigar predstojnik je bil več kot 17 let. Kot redni profesor predava na Medicinski fakulteti v Ljubljani in ima bogate mednarodne izkušnje kot gostujoči profesor v Kuvajtu, Franciji, Zambiji, na Kosovu in na Hrvaškem ter v Bosni in Hercegovini. Posveča se tudi zdravljenju otrok s trdovratno epilepsijo s pomočjo kanabidiola in medicinske konoplje. Z Davidom Neubauerjem se je pogovarjal Gorazd Rečnik.
Martina Konda je slovenski glas v Berlinu. Nekdanja učiteljica slovenščine in dolgoletna voditeljica slovenskega programa na Radiu Multikulti. Dobro se spomni dogodkov novembra 1989, ki so pripeljali do padca berlinskega zidu. Njeni nemški prijatelji so bili sicer prepričani, da zid ne bo nikoli padel. V soboto 9. novembra bo minilo 30 let od zgodovinske prelomnice, ki ji je nazdravila tudi naša gostja. Anja Hlača Ferjančič je Martino Konda obiskala v zahodnem Berlinu.
Neveljaven email naslov