Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Avtorica recenzije: Miša Gams
Bereta: Eva Longyka Marušič in Matjaž Romih.
Prevedel Jurij Kunaver; Ljubljana : LUD Literatura
Jorge Alfonso je urugvajski pisatelj, pesnik in literarni kritik, o katerem je prevajalec Jurij Kunaver v spremni besedi zapisal, da ima rajši ljudi kot živali, čeprav ga je najbolj od vsega strah človekove nevednosti in neumnosti. Ne skriva, da je navdih za naslov zbirke sedemnajstih kratkih zgodb Travograd dobil v uživanju marihuane – beseda Porrovideo, kot je naslov izvirnika, je skovanka iz dveh besed – prvi del je lokalni izraz za cigareto, narejeno iz marihuane, drugi del pa je vzet iz imena urugvajske prestolnice, ki je glavno prizorišče dogajanja v knjigi. Protagonisti njegovih zgodb so siromašni fantje z obrobja družbe, ki dneve in noči preživljajo ob pitju vina, kajenju marihuane, pohajkovanju in številnih nesmiselnih opravilih, s katerimi si trudijo osmisliti življenje. Kot mravlja, ki v zgodbi Inženirstvo divjih pomaranč zasede lupino pomaranče in se trudi obstati na luži, se osrednji junaki iz dneva v dan podajajo v razburkane vode v upanju, da bodo postali kapitani svojega življenja. Ob branju dobimo občutek, kot da je avtor svoje dnevniške zapiske in refleksije iz vsakdana nadgradil v mozaik zgodb, ki delujejo tako vsaka posebej kot del celote. In res je Alfonso pred izidom knjige svoja doživetja opisal v kratki zgodbi Stopnice v nič, ki mu je bila osnutek za pričujočo zbirko.
V kratki zgodbi z naslovom Preprosto vprašanje se ves čas sprašuje, kaj neki bi odgovoril ljudem, ki bi ga vprašali, kaj je počel čez dan, in po bolj ali manj duhovitih idejah pride do preprostega odgovora: »Zaspal sem sredi premišljevanja, da bi, če bi me kdo vprašal, kaj sem naredil v vsem dnevu, izbral lažjo pot in odgovoril: 'Nič.'«
Tudi protagonista zgodbe Javier: Kritika trapastega uma, ki tavata po gorah in iščeta trgovino, v kateri bi lahko kupila vino, vsa premražena ugotavljata, kako lepo se je izgubiti sredi niča. Osamljeni nomadi, ki jim opojna sredstva, glasba, videoigrice in dogodivščine z neznanci pomenijo edini umik iz krute resničnosti, se tu in tam lotijo začasnega dela, s katerim pa bolj kot ne le še poglabljajo medsebojne spore in utrjujejo svoj nihilizem. Tako protagonist zgodbe Zadnji candombe, ki do pozne noči prodaja ocvrti krompirček, z zaničevanjem opazuje perfekcionistično obnašanje svojega kolega, po drugi strani pa z neprikritim cinizmom zakriči dekletu, ki predstavlja njegovo konkurenco: “Smrt ocvrtemu krompirčku! Živela sojina revolucija!”
Urugvajski tradicionalni ples candombe, ki ga je Unesco leta 2009 razglasil za svetovno nematerialno kulturno dediščino, je omenjen tudi v zgodbi Kako se pleše candombe, v kateri se glavni junak ob bobnenju afriških bobnov spopada s svojo osamljenostjo, hkrati pa teži k obujanju tradicionalnih vrednot, ki jih pooseblja Stara mati. Na koncu zgodbe pomenljivo izreče: “Napolnjen sem z vso močjo zvezd, ki cedijo slino na moje čelo, in še vedno plešem. Nimam ženske, nimam službe, niti centa nimam v žepu, nobenega upanja nikjer, vendar mi Stara mati ne pusti plesati s povešeno glavo in zaprtimi očmi. Kadar se to zgodi, se dotakne moje brade in mi jo počasi, počasi potisne navzgor. Pričnem opažati njene ponošene copate, razparane nogavice, zakrpano vijoličasto krilo in njeno črtasto majico, potem pa se najina pogleda spet srečata. “Nikoli ne pozabi, da ne plešemo v tla, ampak tja gor!”
Jorge Alfonso v knjigi Travograd rad zaključuje zgodbe s kratkimi pomenljivimi stavki, ki povzemajo duhovite dialoge in refleksije v jedru pripovedi. Zgodbe se ponavadi začnejo sredi dogajanja brez vnaprejšnjega predstavljanja likov ali pa avtor z nekaj uvodnimi stavki oriše okoliščine nastanka zgodbe. Urugvajski pisatelj gradi suspenz skozi duhovite opise obrobnih detajlov, ki vodijo bralca v labirint neslutenih možnosti razvoja dogodkov, ti pa se razelektrijo bodisi v banalnosti bodisi bizarnosti dane situacije. Tako se zgodba Naše vsakdanje meso začne z opisom brezskrbnega poležavanja prijateljev na plaži, nadaljuje pa s podrobnim opisovanjem rezanja salame v bližnji točilnici, v kateri strojček za rezanje mesa postane časovni stroj, ki s svojim zvokom in počasnim delovanjem povzroča salve smeha. Protagonist zgodbe Božič z oranžno mačko v uvodu na straniščni školjki premišljuje o prihodnosti človeške vrste, zraven pa ugiba, ali se je “dobro očistil ali pa je kakšen košček papirja ostal prilepljen na rit,” že v naslednjem trenutku pa ga usoda poveže s potepuškim mačkom, ga reši z ulice, a mu zaradi izčrpanosti prav na božič umre v naročju. Zdi se, kot da bi Jorge Alfonso v vsaki zgodbi sporočal, da je življenje že v osnovi nepošteno in nesmiselno, a da ga prav zaradi tovrstnih vsakdanjih absurdnosti ne velja jemati resno.
Zgodbe v zbirki Travograd spominjajo na filme ruskega režiserja Tarkovskega – tudi Jorge Alfonso si vzame čas, da ga nepomembna podrobnost popelje v neslutene domišljijske razsežnosti, pejsaži, ki se na ta način odprejo, pa so vizualno premišljeni in tako dodelani, da se v trenutku vživimo v protagonistovo čustveno stanje. Upajmo, da bomo kmalu dočakali še kak prevod tega južnoameriškega pisatelja …
Avtorica recenzije: Miša Gams
Bereta: Eva Longyka Marušič in Matjaž Romih.
Prevedel Jurij Kunaver; Ljubljana : LUD Literatura
Jorge Alfonso je urugvajski pisatelj, pesnik in literarni kritik, o katerem je prevajalec Jurij Kunaver v spremni besedi zapisal, da ima rajši ljudi kot živali, čeprav ga je najbolj od vsega strah človekove nevednosti in neumnosti. Ne skriva, da je navdih za naslov zbirke sedemnajstih kratkih zgodb Travograd dobil v uživanju marihuane – beseda Porrovideo, kot je naslov izvirnika, je skovanka iz dveh besed – prvi del je lokalni izraz za cigareto, narejeno iz marihuane, drugi del pa je vzet iz imena urugvajske prestolnice, ki je glavno prizorišče dogajanja v knjigi. Protagonisti njegovih zgodb so siromašni fantje z obrobja družbe, ki dneve in noči preživljajo ob pitju vina, kajenju marihuane, pohajkovanju in številnih nesmiselnih opravilih, s katerimi si trudijo osmisliti življenje. Kot mravlja, ki v zgodbi Inženirstvo divjih pomaranč zasede lupino pomaranče in se trudi obstati na luži, se osrednji junaki iz dneva v dan podajajo v razburkane vode v upanju, da bodo postali kapitani svojega življenja. Ob branju dobimo občutek, kot da je avtor svoje dnevniške zapiske in refleksije iz vsakdana nadgradil v mozaik zgodb, ki delujejo tako vsaka posebej kot del celote. In res je Alfonso pred izidom knjige svoja doživetja opisal v kratki zgodbi Stopnice v nič, ki mu je bila osnutek za pričujočo zbirko.
V kratki zgodbi z naslovom Preprosto vprašanje se ves čas sprašuje, kaj neki bi odgovoril ljudem, ki bi ga vprašali, kaj je počel čez dan, in po bolj ali manj duhovitih idejah pride do preprostega odgovora: »Zaspal sem sredi premišljevanja, da bi, če bi me kdo vprašal, kaj sem naredil v vsem dnevu, izbral lažjo pot in odgovoril: 'Nič.'«
Tudi protagonista zgodbe Javier: Kritika trapastega uma, ki tavata po gorah in iščeta trgovino, v kateri bi lahko kupila vino, vsa premražena ugotavljata, kako lepo se je izgubiti sredi niča. Osamljeni nomadi, ki jim opojna sredstva, glasba, videoigrice in dogodivščine z neznanci pomenijo edini umik iz krute resničnosti, se tu in tam lotijo začasnega dela, s katerim pa bolj kot ne le še poglabljajo medsebojne spore in utrjujejo svoj nihilizem. Tako protagonist zgodbe Zadnji candombe, ki do pozne noči prodaja ocvrti krompirček, z zaničevanjem opazuje perfekcionistično obnašanje svojega kolega, po drugi strani pa z neprikritim cinizmom zakriči dekletu, ki predstavlja njegovo konkurenco: “Smrt ocvrtemu krompirčku! Živela sojina revolucija!”
Urugvajski tradicionalni ples candombe, ki ga je Unesco leta 2009 razglasil za svetovno nematerialno kulturno dediščino, je omenjen tudi v zgodbi Kako se pleše candombe, v kateri se glavni junak ob bobnenju afriških bobnov spopada s svojo osamljenostjo, hkrati pa teži k obujanju tradicionalnih vrednot, ki jih pooseblja Stara mati. Na koncu zgodbe pomenljivo izreče: “Napolnjen sem z vso močjo zvezd, ki cedijo slino na moje čelo, in še vedno plešem. Nimam ženske, nimam službe, niti centa nimam v žepu, nobenega upanja nikjer, vendar mi Stara mati ne pusti plesati s povešeno glavo in zaprtimi očmi. Kadar se to zgodi, se dotakne moje brade in mi jo počasi, počasi potisne navzgor. Pričnem opažati njene ponošene copate, razparane nogavice, zakrpano vijoličasto krilo in njeno črtasto majico, potem pa se najina pogleda spet srečata. “Nikoli ne pozabi, da ne plešemo v tla, ampak tja gor!”
Jorge Alfonso v knjigi Travograd rad zaključuje zgodbe s kratkimi pomenljivimi stavki, ki povzemajo duhovite dialoge in refleksije v jedru pripovedi. Zgodbe se ponavadi začnejo sredi dogajanja brez vnaprejšnjega predstavljanja likov ali pa avtor z nekaj uvodnimi stavki oriše okoliščine nastanka zgodbe. Urugvajski pisatelj gradi suspenz skozi duhovite opise obrobnih detajlov, ki vodijo bralca v labirint neslutenih možnosti razvoja dogodkov, ti pa se razelektrijo bodisi v banalnosti bodisi bizarnosti dane situacije. Tako se zgodba Naše vsakdanje meso začne z opisom brezskrbnega poležavanja prijateljev na plaži, nadaljuje pa s podrobnim opisovanjem rezanja salame v bližnji točilnici, v kateri strojček za rezanje mesa postane časovni stroj, ki s svojim zvokom in počasnim delovanjem povzroča salve smeha. Protagonist zgodbe Božič z oranžno mačko v uvodu na straniščni školjki premišljuje o prihodnosti človeške vrste, zraven pa ugiba, ali se je “dobro očistil ali pa je kakšen košček papirja ostal prilepljen na rit,” že v naslednjem trenutku pa ga usoda poveže s potepuškim mačkom, ga reši z ulice, a mu zaradi izčrpanosti prav na božič umre v naročju. Zdi se, kot da bi Jorge Alfonso v vsaki zgodbi sporočal, da je življenje že v osnovi nepošteno in nesmiselno, a da ga prav zaradi tovrstnih vsakdanjih absurdnosti ne velja jemati resno.
Zgodbe v zbirki Travograd spominjajo na filme ruskega režiserja Tarkovskega – tudi Jorge Alfonso si vzame čas, da ga nepomembna podrobnost popelje v neslutene domišljijske razsežnosti, pejsaži, ki se na ta način odprejo, pa so vizualno premišljeni in tako dodelani, da se v trenutku vživimo v protagonistovo čustveno stanje. Upajmo, da bomo kmalu dočakali še kak prevod tega južnoameriškega pisatelja …
Canski filmski festival je spet v polnem zamahu in v starem terminu. Brez mask, PCT pogojev, razkuževanja in z dolgimi vrstami obiskovalcev, ki se jim je pridružila naša poročevalka Ingrid Kovač Brus.
SLG Celje / premiera: 19. maj 2022 Režija: Juš Zidar Prevajalka: Tina Mahkota Dramaturginja: Tatjana Doma Scenografka: Sara Slivnik Kostumografka: Tina Bonča Lektorica: Živa Čebulj Igrata: Maša Grošelj, Lučka Počkaj Sinoči so v Slovenskem ljudskem gledališču Celje kot zadnjo v sezoni premiero izvedli predstavo Dolg. Drama britanske dramatičarke Alexandre Wood se osredotoča na družinske odnose v kontekstu finančne in socialne krize, uprizoritev v režiji Juša Zidarja pa pozornost usmeri v razpiranje praznin, v prvi vrsti odrske. Predstavo si je ogledal Rok Bozovičar. Foto: SLG Celje/Uroš Hočevar
Avtorica recenzije: Veronika Šoster Bralca: Višnja Fičor in Jure Franko
Avtor recenzije: Andrej Lutman Bralec: Jure Franko
Avtorica recenzije: Miša Gams Bralca: Jure Franko in Eva Longyka Marušič
Avtorica recenzije: Silvija Žnidar Bralca: Eva Longyka Marušič in Jure Franko
Avtorica recenzije: Nives Kovač Bralca: Eva Longyka Marušič in Jure Franko
Na velikem odru Mestnega gledališča ljubljanskega so uprizorili zadnjo premiero sezone – Junakinje v režiji Aleksandra Popovskega. Nastanek besedila je povezan s pandemijo – v londonskem gledališču Jermyn Street so leta 2020 povabili 15 britanskih avtoric, naj za spletne nastope petnajstih igralk napišejo monološka besedila po motivih Ovidovih Heroid. V Mestnem gledališču so jih izbrali 9, prevedla jih je Alenka Klabus Vesel. Dodatno besedilo moškega lika je napisal Nejc Gazvoda. Lettie Precious, Sabrina Mahfouz, Hannah Khalil, Stella Duffy, Isley Lynn, Chinonyerem Odimba, Timberlake Wertenbaker, Samantha Ellis, Juliet Gilkes Romero, Nejc Gazvoda 15 Heroines, 2021 Prva slovenska uprizoritev Premiera: 12. maj 2022 Prevajalka Alenka Klabus Vesel Režiser in scenograf Aleksandar Popovski Dramaturginja Eva Mahkovic Kostumografka Mia Popovska Avtor glasbe Kiril Džajkovski Lektorica Barbara Rogelj Svetovalka za gib Anja Möderndorfer Asistent scenografa Janez Koleša Asistentka dramaturginje in režiserja Urša Majcen Oblikovalec svetlobe Andrej Koležnik Oblikovalec zvoka Sašo Dragaš Nastopajo Viktorija Bencik Emeršič, Ajda Smrekar, Judita Zidar, Tanja Ribič, Tina Potočnik Vrhovnik, Julita Kropec k.g., Mirjam Korbar, Tjaša Železnik, Veronika Železnik k.g., Jernej Gašperin Foto: Veronika Železnik, Tjaša Železnik, Mirjam Korbar, Julita Kropec, Tina Potočnik Vrhovnik, Tanja Ribič, Judita Zidar, Ajda Smrekar, Viktorija Bencik Emeršič Avtor fotografije je Peter Giodani https://www.mgl.si/sl/predstave/junakinje/#gallery-1321-1
Kultni film Veliki diktator, ki ga je Charlie Chaplin v Ameriki posnel tik pred izbruhom druge svetovne vojne, zrcalo nastavlja nemškemu führerju in njegovemu odnosu do Judov. Charlie Chaplin odsev v zrcalu lomi z zanj značilnim humorjem, ki razgalja vso absurdnost vojne, vojske, njenega vodstva, nacionalizma in volje do moči. Uprizoritev Velikega diktatorja je zdaj na oder ljubljanske Drame z igralci postavil režiser Diego de Brea, v glavni vlogi pa nastopa Jurij Zrnec, inventiven v domislicah in izpopolnjen v njihovih izpeljavah. Premiero si je ogledala Petra Tanko.
Kultni film Veliki diktator, ki ga je Charlie Chaplin v Ameriki posnel tik pred izbruhom druge svetovne vojne, zrcalo nastavlja nemškemu führerju in njegovemu odnosu do Judov. Charlie Chaplin odsev v zrcalu lomi z zanj značilnim humorjem, ki razgalja vso absurdnost vojne, vojske, njenega vodstva, nacionalizma in volje do moči. Uprizoritev Velikega diktatorja je zdaj na oder ljubljanske Drame z igralci postavil režiser Diego de Brea, v glavni vlogi pa nastopa Jurij Zrnec, inventiven v domislicah in izpopolnjen v njihovih izpeljavah. Premiero si je ogledala Petra Tanko. foto: Peter Uhan
Literarne, gledališke, glasbene in filmske ocene.
Neveljaven email naslov