Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Univerza je nastala zaradi političnega kupčkanja v Beogradu, še danes pa se ukvarja s podobnimi vprašanji kot na začetku: o avtonomiji, jeziku in smotru
Univerza v Ljubljani ima danes 26 članic, več kot 600 študijskih programov na treh stopnjah, 40 tisoč študentov, zaposluje skoraj 6 tisoč visokošolskih učiteljev, raziskovalcev in administrativnih delavcev. Na lestvici Academic Ranking of World University je uvščena med 500 najboljših univerz na svetu, na nekaterih drugih je nekoliko nižje. Je prva in največja univerza v Sloveniji, letos praznuje 100 let. A če sta danes slovenski akademski prostor in pestro študentsko življenje nekaj samoumevnega, je bilo leta 1919 seveda popolnoma drugače. Da bi razumeli pomen Univerze v Ljubljani in njeno potovanje skozi različne državne in politične ureditve, se je treba vrniti na začetek – torej v čas konca prve svetovne vojne, razpada stare in nastanka nove države. In od tam naprej, vse do današnjih dni, saj je bila največja slovenska univerza vedno vpeta v širše slovenske družbene in politične procese.
“Če ne bi nastala takrat, bi nastala šele po 2. svetovni vojni, ko je Slovenija dobila svojo republiško državnost,” je prepičan dr. Božo Repe s Filozofske fakultete Univerze v Ljubljani, sicer tudi avtor prihajajoče monografije o najstarejši akademski ustanovi pri nas.
Evropa in naš prostor sta se po koncu 1. svetovne vojne ukvarjala z drugimi, bolj pomembnimi stvarmi, pojasni dr. Repe: z vprašanjem meja, vračanjem vojakov, ki so se borili na Soški fronti, revolucionarnim stanjem na vzhodu Evrope, predvsem pa z ureditvijo nove, sicer centralistične države … Splošno vzdušje v novi skupni državi ni bilo naklonjeno ustanavljanju univerze, prav tako so bili glede sedeža, avtonomije in jezika univerze razdvojeni tudi slovenski politiki in intelektualci. A želja je bila kljub vsemu velika, politično kupčkanje v Beogradu pa tisto, ki jo je pomagalo uresničiti. Kljub temu gre za velik dosežek, pravi dr. Tone Smolej s Filozofske fakultete Univerze v Ljubljani:
“V enem letu so snovalci univerze ustvarili univerzo. Prvi sestanek je bil decembra 1918, prvo predavanje pa že decembra 1919. Jaz mislim, da je to eden največjih in najpomembnejših dogodkov sploh v naši zgodovini.”
Po besedah Tatjane Dekleva, vodje arhivsko muzejske službe Univerze v Ljubljani, se je v prvi semester v študijskem letu 1919/1920 na univerzo vpisalo 694 študentov, tem so se v drugem semestru pridružili še študenti prava (predavatelji so bili zadržani na pariški mirovni konferenci, zato je Pravna fakulteta začela res delovati šele v drugem semestru). Število študentov se je povzpelo na 914, od tega je bilo 28 žensk. Glede predavateljev pa smo od sogovornice izvedeli še eno zanimivost. Od prvih 18 “matičarjev”, prvih 18 predavateljev, jih je z delom začelo 16 …
“Prvi profesorji, ki so bili že uveljavljeni v večjih univerzitetnih središčih, kot sta Praga, Dunaj, so se s prihodom v Ljubljano velikokrat znašli v težkih življenjskih situacijah. Tam so imeli dohodke, primerne njihovih položajem in temu primeren življenjski standard. V Ljubljani so bile plače slabe, zelo težko so prišli do stanovanj. Osebno so se morali zavzemati za nujno potrebne učne pripomočke, celo za gradnjo univerzitetnih objektov, pa vednar so večinoma z navdušenjem sprejeli klic domovine in se lotili izgradnje slovenske univerze.”
O preimenovanjih univerze, dogajanju v času 2. svetovne vojne in po njej, o zasedbi Filozofske fakultete in izzivih Univerze v Ljubljani pa več v oddaji, ki so jo pomagali oblikovati naši sogovorniki.
901 epizod
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Univerza je nastala zaradi političnega kupčkanja v Beogradu, še danes pa se ukvarja s podobnimi vprašanji kot na začetku: o avtonomiji, jeziku in smotru
Univerza v Ljubljani ima danes 26 članic, več kot 600 študijskih programov na treh stopnjah, 40 tisoč študentov, zaposluje skoraj 6 tisoč visokošolskih učiteljev, raziskovalcev in administrativnih delavcev. Na lestvici Academic Ranking of World University je uvščena med 500 najboljših univerz na svetu, na nekaterih drugih je nekoliko nižje. Je prva in največja univerza v Sloveniji, letos praznuje 100 let. A če sta danes slovenski akademski prostor in pestro študentsko življenje nekaj samoumevnega, je bilo leta 1919 seveda popolnoma drugače. Da bi razumeli pomen Univerze v Ljubljani in njeno potovanje skozi različne državne in politične ureditve, se je treba vrniti na začetek – torej v čas konca prve svetovne vojne, razpada stare in nastanka nove države. In od tam naprej, vse do današnjih dni, saj je bila največja slovenska univerza vedno vpeta v širše slovenske družbene in politične procese.
“Če ne bi nastala takrat, bi nastala šele po 2. svetovni vojni, ko je Slovenija dobila svojo republiško državnost,” je prepičan dr. Božo Repe s Filozofske fakultete Univerze v Ljubljani, sicer tudi avtor prihajajoče monografije o najstarejši akademski ustanovi pri nas.
Evropa in naš prostor sta se po koncu 1. svetovne vojne ukvarjala z drugimi, bolj pomembnimi stvarmi, pojasni dr. Repe: z vprašanjem meja, vračanjem vojakov, ki so se borili na Soški fronti, revolucionarnim stanjem na vzhodu Evrope, predvsem pa z ureditvijo nove, sicer centralistične države … Splošno vzdušje v novi skupni državi ni bilo naklonjeno ustanavljanju univerze, prav tako so bili glede sedeža, avtonomije in jezika univerze razdvojeni tudi slovenski politiki in intelektualci. A želja je bila kljub vsemu velika, politično kupčkanje v Beogradu pa tisto, ki jo je pomagalo uresničiti. Kljub temu gre za velik dosežek, pravi dr. Tone Smolej s Filozofske fakultete Univerze v Ljubljani:
“V enem letu so snovalci univerze ustvarili univerzo. Prvi sestanek je bil decembra 1918, prvo predavanje pa že decembra 1919. Jaz mislim, da je to eden največjih in najpomembnejših dogodkov sploh v naši zgodovini.”
Po besedah Tatjane Dekleva, vodje arhivsko muzejske službe Univerze v Ljubljani, se je v prvi semester v študijskem letu 1919/1920 na univerzo vpisalo 694 študentov, tem so se v drugem semestru pridružili še študenti prava (predavatelji so bili zadržani na pariški mirovni konferenci, zato je Pravna fakulteta začela res delovati šele v drugem semestru). Število študentov se je povzpelo na 914, od tega je bilo 28 žensk. Glede predavateljev pa smo od sogovornice izvedeli še eno zanimivost. Od prvih 18 “matičarjev”, prvih 18 predavateljev, jih je z delom začelo 16 …
“Prvi profesorji, ki so bili že uveljavljeni v večjih univerzitetnih središčih, kot sta Praga, Dunaj, so se s prihodom v Ljubljano velikokrat znašli v težkih življenjskih situacijah. Tam so imeli dohodke, primerne njihovih položajem in temu primeren življenjski standard. V Ljubljani so bile plače slabe, zelo težko so prišli do stanovanj. Osebno so se morali zavzemati za nujno potrebne učne pripomočke, celo za gradnjo univerzitetnih objektov, pa vednar so večinoma z navdušenjem sprejeli klic domovine in se lotili izgradnje slovenske univerze.”
O preimenovanjih univerze, dogajanju v času 2. svetovne vojne in po njej, o zasedbi Filozofske fakultete in izzivih Univerze v Ljubljani pa več v oddaji, ki so jo pomagali oblikovati naši sogovorniki.
Kdaj praznik umre? Splošno mnenje med praznovalci je, da takrat, ko je konec praznovanja. A če na smrt praznikov pogledamo širše, denimo bolj človeško, ugotovimo, da imamo kup mrtvih praznikov. Se pravi praznikov, ki se ne pojavijo vsako leto, vsako leto zaživijo in vsako leto umrejo. Praznikov, ki so mrtvi ves čas. Ki bi se jim morali spominjati na praznik prvega novembra. Praznikov, mrtvih in hladnih, kot je človeška pozaba. Nekaj teh preminulih praznikov se bomo spomnili v tokratni oddaji.
Kje so med 2. svetovno vojno potekale meje med okupiranimi območji in kako so vplivale na ljudi
Nizu dokumentarnih oddaj od 90-letnici Radia in 60-letnici Televizije Slovenija bomo tokrat dodali še eno. Osvetlili bomo namreč zelo zanimivo zgodovino Oddajnega centra Krvavec, ki se je na 1740-ih metrih nadmorske višine začela pisati že pred več kot šestimi desetletji. Toda prvo oddajanje televizijskega signala z najviše ležečega oddajnega centra v Sloveniji ni potekalo s sedanje lokacije, ampak iz starega planinskega doma na Krvavcu, kamor so Siemensov oddajnik prepeljali z Ljubljanskega gradu. »In ker leta 1957 na Krvavec še ni bila speljana cesta, smo oddajnik najprej z volovsko vprego prepeljali do Kriške planine, ga tam razstavili, potem pa kar v nahrbtnikih in koših znosili do planinskega doma,« lahko med drugim preberemo v spominih enega izmed pionirjev Oddajnega centra Krvavec…
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Usoda bi se le težko bolj kruto poigrala z bratoma, ki sta močno zaznamovala svet Kamniško-Savinjskih Alp, pisateljstva in petja pred drugo svetovno vojno. Janez in Miro Gregorin sta bila vsak na svojem področju izjemno talentirana in kdo ve kaj vse bi lahko še skupaj dosegla, če ju ne bi leta 1942 ločila usoda, ki je zaznamovala že njuno otroštvo. Po njunih sledeh vseh vrst se je v oddaji Sledi časa podal Jure K. Čokl. Matiji Gregorinu in njegovi ženi Poloni se je prvorojenec Janez rodil 22. junija 1911, 2 dve leti za njim, 29. decembra, se jima je rodil še drugi otrok, Miro. Domače ime, ki so ga pri njihovi hiši uporabljali, je bilo Šteblaj, kasneje so namreč Janeza Gregorina klicali tudi Šteblajev Johan. Zelo zgodaj sta brata občutila, kako kruta je lahko usoda, pripoveduje upokojeni zdravnik dr. France Malešič, gorski reševalec in alpinist ter poznavalec zgodovine slovenskega alpinizma.
Uradno in slovesno odprtje Radia Ljubljana se je zgodilo 28. oktobra pred devetdesetimi leti. Radio je začel redno poskusno oddajati 1. septembra s prenosom odprtja ljubljanskega jesenskega velesejma. Popoldne istega dne sta književnika Fran Saleški Finžgar in Oton Župančič prvič poslala v eter slovensko besedo. Že od začetka je naš Radio oddajal več, kot je bilo dogovorjeno, saj se je program začel že opoldne in je trajal do polnoči. Devetdeset let pozneje smo z vami 24 ur na dan in v današnji oddaji Sledi časa je večina redakcij, ki sestavljajo živ organizem Radia, k današnjemu jubileju dodala svoj košček mozaika. Tokratne Sledi časa na svojevrsten način povzemajo 90 let Radia Slovenija.
Pisalo se je leto 1331, bil je avgust, pozno poletje torej, ko je prihrumelo neznano število »križarjev« iz Čedada na Kobariško in tam posekalo sveto drevo in s kamni zasulo sveti vodnjak, dve naravoverski znamenji, ki so jih domačini častili po božje, pa ju ne bi smeli. Kraji so bili že pol stoletja pokristjanjeni, ta tako imenovani križarski pohod pa je bil zadnji v zgodovini našega današnjega ozemlja.
Letos obhajamo 150 obletnico prvega slovenskega tabora v Ljutomeru in 170 obletnico programa Zedinjena Slovenija v za svetovno ureditev revolucionarnem letu 1848. Obdobje slovenskega narodnega prebujanja je pomenilo tudi razmah zborovskega petja pri nas. To pa je neposredno povezano, saj je zaradi svojega skupinskega “značaja” in utemeljenosti v “ljudskem” prepevanje dalo ključen prispevek k vzpostavitvi takrat novih konceptov naroda in Slovenstva. Tokratna oddaja Sledi časa bo vlogo petja v procesih narodnega prebujanja osvetlila skozi pisanje slovenskega časopisja 19. stoletja, ki je te procese spremljalo iz neposredne bližine in jih komentiralo v skladu s sočasnimi idejnimi tokovi. Hkrati pa bo raziskala kako, če sploh, to obdobje odmeva v sodobni slovenski pevski dejavnosti. Na to vprašanje bosta pomagala odgovoriti sogovornika, katerih življenje je s petjem prežeto: Mihela Jagodic, strokovna svetovalka za vokalno glasbo na Javnem skladu Republike Slovenije za kulturne dejavnosti, in pevec Janez Triler, član Slovenskega okteta.
Zgodovino je mogoče zapisati na različne načine. Jurija Popova je pritegnil izviren zapis celotne bojne poti Gubčeve brigade med drugo svetovno vojno. Kot bo razkrila oddaja Sledi časa, takšnega zapisa nima nobena druga bojna enota na svetu. Kaj je izvirnega v tem zapisu?
Tok časa dogodke, ki so bili še nedavno izjemno prisotni, počasi nosi v pozabo. A včasih nas okoliščine dobesedno prisilijo v spominjanje. Oktobra leta 1941 se je v srbskem mestecu Kraljevo dogodil zločin. In če menite, kako bo današnja oddaja pogrevala večno temo o nasprotnikih med drugo svetovno vojno, se motite. Govorila bo o umetnosti…
Med množičnimi prireditvami, ki so imele in imajo etnološko, folkloristično ali etnografsko naravo, je predvsem v spominih malo starejših rodov zagotovo ostala Kmečka ohcet in njena poznejša naslednica Ohcet v Ljubljani. To so prvič organizirali leta 1966, pri tem pa nekateri opozarjajo, da se je Kmečka ohcet začela že leta 1965. Vendar je takrat šlo za zasebno poroko, ki pa je imela velik odmev in je bila nekakšna generalka za poznejšo Kmečko ohcet. Res ji je čez leto dni, 1966., sledila prva večja množična javna prireditev po II. svetovni vojni, ki so jo imenovali Kmečka ohcet. To so na podlagi dobrih izkušenj, pridobljenih z že omenjeno zasebno ohcetjo, organizirali iz turističnih potreb, ne zaradi želje, da bi ohranili spomin na kmečko poroko.
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Miroslava Vilharja v slovenski literarni zgodovini največkrat omenjajo kot avtorja čitalniške dramatike in ponarodelih pesmi. Bil pa je tudi časnikar, politik, narodni buditelj in graščak.
Radijski medij je precej neprimeren za opisovanje fotografij, na srečo pa dovolj primeren za opisovanje fotografov. Te dni je v Mariboru odprta retrospektivna razstava fotografinje Inge Morath. Njen fotografski opus zna vsak ljubitelj fotografije “na izust”, tudi njeni, pogosto glamurozni biografski podatki so v osveščeni javnosti znani. Manj znana pa je njena povezanost s Slovenijo, predvsem z njenim severovzhodnim delom. Zanimivo, skoraj enkratno pričevanje moža, ki je poznal Inge, v tokratni oddaji!
V tokratni oddaji se bomo posvetili herbarijskim zbirkam, saj so del slovenske zgodovine, kulture in identitete. Herbarij je zbirka stisnjenih in posušenih rastlin opremljena z ustreznimi podatki. Herbarijske zbirke omogočajo trajno shranjevanje rastlin, med njimi tudi tistih, ki so zgodovinsko najpomembnejše - gre za tipske primerke - na katerih so bile opisane posamezne vrste in podvrste. Se v Sloveniji dovolj zavedamo pomena herbarijev? Kakšna je njihova uporabna vrednost? Kako pomagajo pri prepoznavanju rastlinskih vrst in kakšne raziskave se opravljajo na herbariziranih rastlinah ter kdo so bili začetniki preučevanja rastlinstva pri nas - o tem v oddaji Sledi časa, ki jo je pripravila Petra Medved.
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Oddaja razkriva, da zgodovine ne sestavljajo samo veliki dogodki, ampak je ta seštevek mnogih majhnih življenjskih zmag, porazov in odločitev. Čeprav se loteva tudi velikih zgodovinskih zgodb, je njena prednost v tem, da jih lahko prikaže skozi človeške zgodbe in usode, skozi majhne dogodke, ki šele v seštevku sestavijo veliko zgodovinsko sliko. Zato v njej enakovredno nastopajo zgodovinarji in drugi strokovnjaki ter pričevalci, zmagovali in poraženci, zgodovinske velilčine in ljudje, ki so jim odločitve velikih spremenile življenje.
Neveljaven email naslov