Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka na Nasinem plovilu – Apollo 7. Na krovu so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham. Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja vesolja je delil tudi z nami.
*Pogovor je v angleškem jeziku
Dve minuti po enajsti uri dopoldne po floridskem času je iz Kennedyjevega vesoljskega središča v vesolje poletela prva posadka na Nasinem plovilu Apollo. V ekipi je bil tudi Walter Cunningham
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka v okviru Nasinega legendarnega programa Apollo. Na krovu plovila Apollo 7 so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham.
Walter Cunningham
foto: NASA Johnson
Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja je delil tudi z nami.
*zvočni posnetek je v angleškem jeziku
Pozdravljeni, g. Walter Cunningham. V veselje mi je, da lahko govorim z vami, mineva namreč petdeset let od prve Nasine vesoljske odprave projekta Apollo s posadko. Sprejemate veliko klicev te dni, imate veliko intervjujev?
Da, kar veliko in sem presenečen zaradi tega. Vem, da je en razlog petdeseta obletnica, drugi razlog pa je seveda dejstvo, da smo danes že zelo stari in da nas mogoče ni več med živimi.
Vi ste bili poleg Walterja Schirre in Donna Eisela še tretji član na krovu Apolla 7. Misija je trajala 11 dni, od 11. do 22. oktobra leta 1968. Bi za začetek opisali to pot do tega zgodovinskega trenutka, te zgodovinske odprave. O čem ste razmišljali, ko ste čakali na vzlet, niste namreč točno vedeli, kaj pričakovati, glede na to, da vam o izkušnji v vesolju ni mogel še nihče pripovedovati?
Lahko rečem, da me res veliko ljudi oziroma skoraj vsakdo, s katerim se pogovarjam, vpraša, ali nas je bilo kaj strah. In vedno znova poudarim, da ne, ni nas bilo strah. Vsi smo bili vojaški piloti, vsi smo bili natrenirani in iskali smo priložnost, da bi bili v zraku. Danes ljudje težko dojamejo, da smo uživali v tem naslednjem koraku raziskovanja vesolja. Osredotočeni smo bili na to, da smo izpopolnili naše veščine in bili pripravljeni na to, če bi šlo kaj narobe. 3 Poznali smo območja, na katerih bi bilo prisotno tveganje, vendar smo si tudi zaupali in verjeli, da lahko speljemo to misijo. V nasprotnem primeru se sploh ne bi odpravili v vesolje. Med vzletom bi lahko razneslo nosilno raketo, vendar nimaš drugega kot zaupati sistemu. Prepričani smo bili, da smo lahko kos vsaki težavi, ki bi se nam pojavila na poti. Vseh enajst dni misije, in to je bila zelo dolga testna misija, bi lahko šlo kaj narobe, ampak trudili smo se, da bi imeli vse pod nadzorom. Naša operacija se je razlikovala od ruske, na Sojuzu se ne moreš premikati, ne moreš početi veliko, vse je avtomatsko, pelje te tja, pelje te nazaj. Mi pa smo upravljali plovilo.
Koliko časa je minilo od priprav do dejanskega vzleta?
Mislim, da nismo niti razmišljali veliko o tem, ali smo telesno pripravljeni, ker smo bili vsi trije vojaški piloti. Sam sem večkrat iz letala pomolil glavo, bil sem na delu v Koreji, ostala dva pa mislim, da sta imela še več letalskih izkušenj kot jaz. Bili smo na krovu Apolla 2, trenirali so nas šest, sedem mesecev, odhod se nam je izmikal, potem se je še Apollo 1 znašel v težavah, tako da so nam odpovedali polet. Na tisti točki smo sodelovali z načrtovalci, pomagali smo pri sistemu, pa tudi dizajnu. Ko so odpovedali našo misijo, smo potem postali rezervna ekipa za Apollo 1. Tri mesece po tem dogovoru je ekipa na Apollu 1 umrla v požaru na poti. Zatem smo izvajali enake teste kot pred nesrečo in kar tako smo postali glavna ekipa na prvi Apollovi misiji v vesolju. Poimenovali so jo sicer Apollo 7, zavedali smo se, da je bilo že nekaj izgub v vesolju, zato je bil naš cilj končati misijo karseda najbolje, ob razmišljanju na našo prihodnost in tudi ugled.
O čem ste razmišljali, ko ste zapustili atmosfero?
V orbito smo prišli 10 minut in 30 sekund po vzletu, nekako smo pluli po vesolju, skozi tistih nekaj oken, ki smo jih imeli, nismo nujno ves čas gledali ven na površje Zemlje. Uživali smo v tem trenutku, res smo bili srečni ljudje, nikomur ni bilo slabo. Potem smo se začeli premikati po plovilu in počeli tisto, za kar smo bili poslani gor. Pa seveda smo uživali v trenutkih, ko smo lahko pogledali tudi skozi okno. Plovilo je nagnjeno za 150 stopinj, okna so po večini molila ven v vesolje. V devetdesetih minutah, ko smo obkrožili Zemljo, smo bili 45 minut v popolni temi, drugih 45 minut pa smo bili na svetlem, srečni smo bili, da smo lahko kdaj pa kdaj videli tudi Zemljo. To je bil čisto drugačen svet, kot ga vidimo danes.
14. oktobra ste prvič poslali fotografije in posnetke Zemlje iz vesolja? Prvič v zgodovini so lahko na Zemlji v živo spremljali pogled iz vesolja?
To se je zgodilo drugi ali tretji dan misije. Imeli smo neko res nenavadno televizijsko kamero, prenos je bil napovedan, posnetke smo lahko poslali le takrat, ko smo imeli komunikacijo z Zemljo in ta je bila takrat seveda zelo omejena. Danes je komunikacija vesolja z Zemljo 100-odstotna, takrat je bila le 5-odstotna. Videe na Zemljo smo poslali samo takrat, ko smo leteli nad Združenimi državami. Uživali smo ob snemanju, to je bil počitek od preostalih nalog in testiranja vsega. Snemali smo šest, sedem dni, potem ko smo se vrnili na Zemljo, so nas poklicali iz Hollywooda in nam dejali, da smo prejeli nagrado. Mislim, da je bil to emmy, dobili smo nagrado emmy. To je bilo sicer manj pomembno od uspešno opravljene misije, ki je bila 101-odstotno uspešna, imeli smo cilje, bili smo zelo osredotočeni, plovilo je bilo v odličnem stanju.
Nasa si je prizadevala za izjemne posnetke iz vesolja, trenirali so vas pri uporabi profesionalnega fotoaparata Hasselblad, ki so ga pozneje uporabljali rutinsko na vsaki misiji. Če se ne motim, pa so vam pri Nasi prepovedali ustvariti posnetke Kitajske?
Da, bil je en predel, za katerega so dejali, da ne smemo ustvariti nikakršne fotografije. To je bila Kitajska. Fotografije smo takrat delali na filmu, ne kot danes, ko imamo elektronske naprave. Sicer pa je bilo to željo preprosto upoštevati, razumeli smo, da gre na nekakšne politične vzgibe, rekli so nam samo, naj ne delamo fotografij o Kitajski. Velikokrat smo šli mimo Kitajske v teh enajstih dneh, ampak moram povedati, da mi Kitajske nikoli ni uspelo videti, saj je bila vedno prekrita z oblaki. Tako da nam sploh ni bilo treba skrbeti zaradi tega.
Kako pa je bilo živeti v vesolju enajst dni, se spominjate kakšnega zabavnega trenutka?
Wally je že bil na Mercuryju in Geminiju, on je bil edini astronavt, ki je bil na Mercuryju, Geminiju in Apollu. Spominjam se, da smo imeli na Apollu dovolj prostora, da smo se vrteli okrog, presenečeni smo bili, da se nihče od nas ni počutil nenavadno, ko smo prišli na območje brez gravitacije. Všeč nam je bilo lebdeti, sicer pa je bilo najtežje, ko smo morali na stranišče. Ne bom vam posredoval preveč podrobnosti, ampak to pač moraš početi, ne moreš se temu izogniti. Ne morem reči, da se navadiš na to, na stranišče sem moral petkrat, šestkrat, tudi zadnjič, ko sem šel, mi je to vzelo eno uro, pa veliko dela je bilo ob tem. Imeli smo razne pripomočke, pa tablete za preprečevanje napihnjenosti. Zaradi požara na Apollu 1 smo imeli s seboj tudi kisikove maske, ob teh trenutkih je ekipa nadela kisikove maske.
Sistem je deloval brezhibno, niste zaznali nobenih težav, ampak vseeno pa naj bi vsa posadka zbolela?
Po pravici vam povem, da nikoli nisem bil prehlajen. Wally Schirra se je res prehladil, ne vemo razloga, zakaj se je njemu to zgodio, nam pa ne. Za vsak slučaj smo vsi vzeli tablete proti prehladu; na prvi dan misije v vesolju je Wally malce pokašljeval, ne vem, ali sploh lahko rečem, da je zbolel, ampak vse do današnjega dne ljudje mislijo, da smo bili prehlajeni. Vse zaradi Wallyja.
Za vas je bil Apollo 7 veličastno vesoljsko plovilo, ki je krožilo okrog Zemlje približno 260 ur. Pristali ste 22. oktobra v Atlantiku, ste si oddahnili, da ste varno pristali na Zemlji, ali ste želeli v vesolju ostati dalj časa?
Ne vem, mislim, da smo bili kar veseli, da smo prišli nazaj, ker smo izpolnili večino naših ciljev. Opravili smo vsa testiranja, v bistvu so nam naložili še dodatne štiri naloge po vzletu, ker nam je šlo tam gor tako zelo dobro. Med misijo smo opazovali tudi telesno vzdržljivost, predvsem zaradi poleta na luno. Ko je napočil čas vrnitve na Zemljo, vzlet in pristanek je opravil Wally, smo preverjali, ali je s padali vse v redu. Minilo je pet, šest sekund, preden so se ti odprli, v tem času nas je bilo malce strah. Poleg tega pa je bilo ob vrnitvi na Zemljo tako zelo oblačno, da sploh nismo videli padala. Malce smo bili živčni, a poznali smo pot spusta, padala so se nato odprla, bili smo na pravi poti.
Ste si po tej misiji želeli še kdaj vrniti se v vesolje?
Vedno sem si želel iti nazaj v vesolje, ampak po tej misiji so me postavili na vodilno mesto Skylaba, ene veje vesoljske pisarne. To je bil projekt, ki je po petih letih od Apolla 7 spet raziskoval vesolje, ampak takrat je bil že nekdo drug na vodilnem mestu, jaz sem postal del rezervne ekipe, zato sem se odločil, da bom zapustil projekt. Mislim, da sem bil pri Nasi sedem ali osem let.
Bili ste del ekipe Skylaba, pa ste tudi sodelovali pri tistem manjšem “uporu”, ko je posadka prekinila povezavo z Naso in si vzela nekaj časa za počitek in občudovanje razgledov, preden so se povezali nazaj z Zemljo?
Aha, ja to je bila tretja Skylabova misija s posadko, jaz sem Naso zapustil najverjetneje šest mesecev pred prvim vzletom Skylaba.
Bili ste eden od pionirjev raziskovanja vesolja, čeprav je od vašega poleta minilo petdeset let, ste verjetno še vedno na tekočem s projekti Nase v vesolju?
Berem seveda najnovejše novice o njih, ampak povedal vam bom nekaj, kar vas bo morda presenetilo. Koliko mislite, da sem zaslužil na enajstdnevnem poletu na Apollu 7?
Nimam pojma.
660 dolarjev. Ni obstajalo nikakršno posebno plačilo, to je bilo pač moje delo. Ljudje so morda mislili, da smo s tem obogateli. Seveda sem prepričan, da se je moja kariera razvila iz tega, ljudje so me vabili na predavanja. Rad jih šokiram s tem, koliko smo se naučili in koliko smo zaslužili na tej misiji. Jaz sem takrat letel kot civilist, ki dela pri Nasi, Wally in Don sta bila v službi, mislim, da je bil Wally kapitan in on je več zaslužil, ampak ne toliko več.
660 dolarjev ali 570 evrov – če to vsoto pretvorimo v leto 2018, koliko bi bilo to danes?
Zdaj so sicer povišali plače, ko sem jaz začel delati, je bil zaslužek astronavta 13 tisoč dolarjev na leto, zdaj mislim, da je ta 70 tisoč. Zdaj bi za misijo morda zaslužil 3.000 dolarjev.
Sicer pa se zdaj Nasa ogreva za vnovičen pristanek na luni, pa tudi celo na Marsu. Postavila naj bi lunarni obvod, postavila naj bi orbitalno postajo pri luni, od tam pa naj bi pot nadaljevali proti Marsu. Nekateri špekulirajo, da je to le za ustvarjanje dela za SLS in Orion, na Mars bi lahko prišli tudi brez postanka v bližini lune. Kako vi to razumete?
Vem, kaj se dogaja. Raziskovanje Marsa je zadnja leta zelo uspešno, tako da to je zelo dobro. To je novo področje, včasih je bilo nekaj novega, ko smo pristali na luni, naslednji cilj je pristanek na enem od planetov, ampak vsi so toliko oddaljeni od Zemlje, da na obzorju ne vidim bližnjega pristanka na Marsu. Ko boste vi še živi, bomo še nadaljevali raziskovanje Marsa, ampak nisem prepričan, da bodo tam pristali ljudje. Ko se pogovarjamo o tem, nihče ne omenja nikakršnih težav na poti, sevanje, in druge stvari. Ne razvijamo nobenega plovila, ki bi ljudi obvarovalo pred nevarnostmi, ki bi zmogel pot do tja. Pa tudi ne vem, kaj si želijo doseči, ko bomo enkrat prišli na Mars. Verjamem pa, da bomo zgradili objekt na luni, na katerem bomo lahko razvijali orodja, ki so ključna, če želimo pot nadaljevati proti Marsu. To je zelo dolga pot tja in nazaj, ljudje morajo ostati čili in živi. Imeti bi morali na zalogi dovolj hrane, ki bi zadostovala za dve leti. Ste gledali film Martian? Meni je bil ta film všeč, ampak skoraj nič ni bilo realno. Mi imamo tudi Američana zdaj, ki govori o tem, da se bomo preselili na Mars. Elon Musk pravi, da lahko preživimo tam, da je treba ljudi z Zemlje preseliti tja. Ne bo se zgodilo.
Kdaj lahko sploh pričakujemo, da bi prišli tja?
Če govorimo o tem, da bi bila ta izvedba res uspešna, bo to čez 30, 40 let. Če pa govorimo le o spektaklu, pa bi se to lahko zgodilo čez 20, 30 let. Ampak tu se pojavi težava, raziskovalci govorijo o pristajanju na Marsu in posledično vzletanju z njega – to zahteva veliko stvari, ki jih mi nimamo. Samo let okrog Marsa se lahko zgodi čez 20, 25 let, če se bo vložilo v to dovolj sredstev. To bo zelo drag projekt.
Kakšno pa je vaše mnenje o načrtu Združenih držav, da bi Mednarodno vesoljsko postajo uporabljali v komercialne namene, torej bi astronavti, ki se javljajo iz vesolja, imeli na oblekah našitke različnih podjetij. Če pa se to ne bo zgodilo, naj bi ZDA celo razmišljale o deorbitiranju postaje leta 2025.
Presenečen bom, če ne bodo deorbitirali postaje. Tu je treba biti zelo previden, postajo morajo preusmeriti, da pade nekje v morje. Če tega ne bodo storili, obstaja nevarnost, da bo vstopila na Zemljo in nekje bi lahko povzročila veliko škode. Postaja je namreč zelo velika in tehta skoraj 450 ton. Ko smo prvič šli tja, je tehtala le dobrih pet ton in pol. Moje osebno mnenje pa je, da bi morali razmišljati o razvoju podobnega plovila, kot je bilo tisto, s katerim smo leteli na 135 misij. To je bilo najboljše plovilo, ki ga je kadar koli razvil človek, rad bi videl ta razvoj, a to je zelo drago.
Rusija, Kitajska in Združene države so že od nekdaj velike rivalke na področju raziskovanja vesolja. Rusi so sicer poslali prvega človeka v vesolje, Jurij Gagarin je tam letel 108 minut, Američani pa ste prvi postavili človeka na luno, prva človeška odprava z vami na krovu je raziskovala vesolje. Zdaj večino raziskav opravljajo Rusi, kakšen je fokus Združenih držav?
Prava motivacija v mojih časih je bila, da bi premagali Ruse. Ko smo končali program Gemini, smo dokazali nekaj pomembnih stvari, denimo zmožnost dela na območju brez gravitacije, pa manever, kjer se dve vesoljski plovili znajdeta v isti orbiti in v veliki bližini. Ob koncu programa Gemini tam nekje leta 1963, 1964 smo že prehiteli Ruse. In do danes smo še vedno pred Rusi, kar zadeva tehnologijo in sposobnosti. Sicer pa smo zdaj odvisni od njihovega dela, saj že šest, sedem let nismo izstrelili plovila iz Združenih držav s posadko na krovu. Zato za polete plačujemo Rusom. Oni imajo že vrsto let isto plovilo, ki se zdi zelo zanesljivo, tam so trije ljudje, ki se ne morejo veliko premikati, gre tako za avtomatiziran izstrel in avtomatizirano vrnitev. Ko bomo spet dejavni, bomo bolj osredotočeni na človeške zmogljivosti. Treba je razviti plovilo, ki pristane in tudi vzleti, na njem ne sme biti preveč hrane in drugih stvari, saj mora biti čim lažje. Kar nekaj let bo še preteklo, ko bomo ljudje spet pristali na luni – in to bo mišljeno kot nekakšna vaja, demonstracija in razvoj opreme, preden kadar koli gremo na Mars.
Gospod Walter Cunningham – hvala za prispevek k raziskovanju vesolja in deljenju te izkušnje, še zadnje vprašanje imam. Kaj je najlepši spomin raziskovanja vesolja v tistih zlatih časih?
Kar sem spoznal, je, da je do danes, 50 let po tem vzletu, Apollo 7 še vedno najdaljši, najambicioznejši, najuspešnejši testni polet v primerjavi z vsemi drugimi. To je kar v redu.
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka na Nasinem plovilu – Apollo 7. Na krovu so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham. Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja vesolja je delil tudi z nami.
*Pogovor je v angleškem jeziku
Dve minuti po enajsti uri dopoldne po floridskem času je iz Kennedyjevega vesoljskega središča v vesolje poletela prva posadka na Nasinem plovilu Apollo. V ekipi je bil tudi Walter Cunningham
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka v okviru Nasinega legendarnega programa Apollo. Na krovu plovila Apollo 7 so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham.
Walter Cunningham
foto: NASA Johnson
Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja je delil tudi z nami.
*zvočni posnetek je v angleškem jeziku
Pozdravljeni, g. Walter Cunningham. V veselje mi je, da lahko govorim z vami, mineva namreč petdeset let od prve Nasine vesoljske odprave projekta Apollo s posadko. Sprejemate veliko klicev te dni, imate veliko intervjujev?
Da, kar veliko in sem presenečen zaradi tega. Vem, da je en razlog petdeseta obletnica, drugi razlog pa je seveda dejstvo, da smo danes že zelo stari in da nas mogoče ni več med živimi.
Vi ste bili poleg Walterja Schirre in Donna Eisela še tretji član na krovu Apolla 7. Misija je trajala 11 dni, od 11. do 22. oktobra leta 1968. Bi za začetek opisali to pot do tega zgodovinskega trenutka, te zgodovinske odprave. O čem ste razmišljali, ko ste čakali na vzlet, niste namreč točno vedeli, kaj pričakovati, glede na to, da vam o izkušnji v vesolju ni mogel še nihče pripovedovati?
Lahko rečem, da me res veliko ljudi oziroma skoraj vsakdo, s katerim se pogovarjam, vpraša, ali nas je bilo kaj strah. In vedno znova poudarim, da ne, ni nas bilo strah. Vsi smo bili vojaški piloti, vsi smo bili natrenirani in iskali smo priložnost, da bi bili v zraku. Danes ljudje težko dojamejo, da smo uživali v tem naslednjem koraku raziskovanja vesolja. Osredotočeni smo bili na to, da smo izpopolnili naše veščine in bili pripravljeni na to, če bi šlo kaj narobe. 3 Poznali smo območja, na katerih bi bilo prisotno tveganje, vendar smo si tudi zaupali in verjeli, da lahko speljemo to misijo. V nasprotnem primeru se sploh ne bi odpravili v vesolje. Med vzletom bi lahko razneslo nosilno raketo, vendar nimaš drugega kot zaupati sistemu. Prepričani smo bili, da smo lahko kos vsaki težavi, ki bi se nam pojavila na poti. Vseh enajst dni misije, in to je bila zelo dolga testna misija, bi lahko šlo kaj narobe, ampak trudili smo se, da bi imeli vse pod nadzorom. Naša operacija se je razlikovala od ruske, na Sojuzu se ne moreš premikati, ne moreš početi veliko, vse je avtomatsko, pelje te tja, pelje te nazaj. Mi pa smo upravljali plovilo.
Koliko časa je minilo od priprav do dejanskega vzleta?
Mislim, da nismo niti razmišljali veliko o tem, ali smo telesno pripravljeni, ker smo bili vsi trije vojaški piloti. Sam sem večkrat iz letala pomolil glavo, bil sem na delu v Koreji, ostala dva pa mislim, da sta imela še več letalskih izkušenj kot jaz. Bili smo na krovu Apolla 2, trenirali so nas šest, sedem mesecev, odhod se nam je izmikal, potem se je še Apollo 1 znašel v težavah, tako da so nam odpovedali polet. Na tisti točki smo sodelovali z načrtovalci, pomagali smo pri sistemu, pa tudi dizajnu. Ko so odpovedali našo misijo, smo potem postali rezervna ekipa za Apollo 1. Tri mesece po tem dogovoru je ekipa na Apollu 1 umrla v požaru na poti. Zatem smo izvajali enake teste kot pred nesrečo in kar tako smo postali glavna ekipa na prvi Apollovi misiji v vesolju. Poimenovali so jo sicer Apollo 7, zavedali smo se, da je bilo že nekaj izgub v vesolju, zato je bil naš cilj končati misijo karseda najbolje, ob razmišljanju na našo prihodnost in tudi ugled.
O čem ste razmišljali, ko ste zapustili atmosfero?
V orbito smo prišli 10 minut in 30 sekund po vzletu, nekako smo pluli po vesolju, skozi tistih nekaj oken, ki smo jih imeli, nismo nujno ves čas gledali ven na površje Zemlje. Uživali smo v tem trenutku, res smo bili srečni ljudje, nikomur ni bilo slabo. Potem smo se začeli premikati po plovilu in počeli tisto, za kar smo bili poslani gor. Pa seveda smo uživali v trenutkih, ko smo lahko pogledali tudi skozi okno. Plovilo je nagnjeno za 150 stopinj, okna so po večini molila ven v vesolje. V devetdesetih minutah, ko smo obkrožili Zemljo, smo bili 45 minut v popolni temi, drugih 45 minut pa smo bili na svetlem, srečni smo bili, da smo lahko kdaj pa kdaj videli tudi Zemljo. To je bil čisto drugačen svet, kot ga vidimo danes.
14. oktobra ste prvič poslali fotografije in posnetke Zemlje iz vesolja? Prvič v zgodovini so lahko na Zemlji v živo spremljali pogled iz vesolja?
To se je zgodilo drugi ali tretji dan misije. Imeli smo neko res nenavadno televizijsko kamero, prenos je bil napovedan, posnetke smo lahko poslali le takrat, ko smo imeli komunikacijo z Zemljo in ta je bila takrat seveda zelo omejena. Danes je komunikacija vesolja z Zemljo 100-odstotna, takrat je bila le 5-odstotna. Videe na Zemljo smo poslali samo takrat, ko smo leteli nad Združenimi državami. Uživali smo ob snemanju, to je bil počitek od preostalih nalog in testiranja vsega. Snemali smo šest, sedem dni, potem ko smo se vrnili na Zemljo, so nas poklicali iz Hollywooda in nam dejali, da smo prejeli nagrado. Mislim, da je bil to emmy, dobili smo nagrado emmy. To je bilo sicer manj pomembno od uspešno opravljene misije, ki je bila 101-odstotno uspešna, imeli smo cilje, bili smo zelo osredotočeni, plovilo je bilo v odličnem stanju.
Nasa si je prizadevala za izjemne posnetke iz vesolja, trenirali so vas pri uporabi profesionalnega fotoaparata Hasselblad, ki so ga pozneje uporabljali rutinsko na vsaki misiji. Če se ne motim, pa so vam pri Nasi prepovedali ustvariti posnetke Kitajske?
Da, bil je en predel, za katerega so dejali, da ne smemo ustvariti nikakršne fotografije. To je bila Kitajska. Fotografije smo takrat delali na filmu, ne kot danes, ko imamo elektronske naprave. Sicer pa je bilo to željo preprosto upoštevati, razumeli smo, da gre na nekakšne politične vzgibe, rekli so nam samo, naj ne delamo fotografij o Kitajski. Velikokrat smo šli mimo Kitajske v teh enajstih dneh, ampak moram povedati, da mi Kitajske nikoli ni uspelo videti, saj je bila vedno prekrita z oblaki. Tako da nam sploh ni bilo treba skrbeti zaradi tega.
Kako pa je bilo živeti v vesolju enajst dni, se spominjate kakšnega zabavnega trenutka?
Wally je že bil na Mercuryju in Geminiju, on je bil edini astronavt, ki je bil na Mercuryju, Geminiju in Apollu. Spominjam se, da smo imeli na Apollu dovolj prostora, da smo se vrteli okrog, presenečeni smo bili, da se nihče od nas ni počutil nenavadno, ko smo prišli na območje brez gravitacije. Všeč nam je bilo lebdeti, sicer pa je bilo najtežje, ko smo morali na stranišče. Ne bom vam posredoval preveč podrobnosti, ampak to pač moraš početi, ne moreš se temu izogniti. Ne morem reči, da se navadiš na to, na stranišče sem moral petkrat, šestkrat, tudi zadnjič, ko sem šel, mi je to vzelo eno uro, pa veliko dela je bilo ob tem. Imeli smo razne pripomočke, pa tablete za preprečevanje napihnjenosti. Zaradi požara na Apollu 1 smo imeli s seboj tudi kisikove maske, ob teh trenutkih je ekipa nadela kisikove maske.
Sistem je deloval brezhibno, niste zaznali nobenih težav, ampak vseeno pa naj bi vsa posadka zbolela?
Po pravici vam povem, da nikoli nisem bil prehlajen. Wally Schirra se je res prehladil, ne vemo razloga, zakaj se je njemu to zgodio, nam pa ne. Za vsak slučaj smo vsi vzeli tablete proti prehladu; na prvi dan misije v vesolju je Wally malce pokašljeval, ne vem, ali sploh lahko rečem, da je zbolel, ampak vse do današnjega dne ljudje mislijo, da smo bili prehlajeni. Vse zaradi Wallyja.
Za vas je bil Apollo 7 veličastno vesoljsko plovilo, ki je krožilo okrog Zemlje približno 260 ur. Pristali ste 22. oktobra v Atlantiku, ste si oddahnili, da ste varno pristali na Zemlji, ali ste želeli v vesolju ostati dalj časa?
Ne vem, mislim, da smo bili kar veseli, da smo prišli nazaj, ker smo izpolnili večino naših ciljev. Opravili smo vsa testiranja, v bistvu so nam naložili še dodatne štiri naloge po vzletu, ker nam je šlo tam gor tako zelo dobro. Med misijo smo opazovali tudi telesno vzdržljivost, predvsem zaradi poleta na luno. Ko je napočil čas vrnitve na Zemljo, vzlet in pristanek je opravil Wally, smo preverjali, ali je s padali vse v redu. Minilo je pet, šest sekund, preden so se ti odprli, v tem času nas je bilo malce strah. Poleg tega pa je bilo ob vrnitvi na Zemljo tako zelo oblačno, da sploh nismo videli padala. Malce smo bili živčni, a poznali smo pot spusta, padala so se nato odprla, bili smo na pravi poti.
Ste si po tej misiji želeli še kdaj vrniti se v vesolje?
Vedno sem si želel iti nazaj v vesolje, ampak po tej misiji so me postavili na vodilno mesto Skylaba, ene veje vesoljske pisarne. To je bil projekt, ki je po petih letih od Apolla 7 spet raziskoval vesolje, ampak takrat je bil že nekdo drug na vodilnem mestu, jaz sem postal del rezervne ekipe, zato sem se odločil, da bom zapustil projekt. Mislim, da sem bil pri Nasi sedem ali osem let.
Bili ste del ekipe Skylaba, pa ste tudi sodelovali pri tistem manjšem “uporu”, ko je posadka prekinila povezavo z Naso in si vzela nekaj časa za počitek in občudovanje razgledov, preden so se povezali nazaj z Zemljo?
Aha, ja to je bila tretja Skylabova misija s posadko, jaz sem Naso zapustil najverjetneje šest mesecev pred prvim vzletom Skylaba.
Bili ste eden od pionirjev raziskovanja vesolja, čeprav je od vašega poleta minilo petdeset let, ste verjetno še vedno na tekočem s projekti Nase v vesolju?
Berem seveda najnovejše novice o njih, ampak povedal vam bom nekaj, kar vas bo morda presenetilo. Koliko mislite, da sem zaslužil na enajstdnevnem poletu na Apollu 7?
Nimam pojma.
660 dolarjev. Ni obstajalo nikakršno posebno plačilo, to je bilo pač moje delo. Ljudje so morda mislili, da smo s tem obogateli. Seveda sem prepričan, da se je moja kariera razvila iz tega, ljudje so me vabili na predavanja. Rad jih šokiram s tem, koliko smo se naučili in koliko smo zaslužili na tej misiji. Jaz sem takrat letel kot civilist, ki dela pri Nasi, Wally in Don sta bila v službi, mislim, da je bil Wally kapitan in on je več zaslužil, ampak ne toliko več.
660 dolarjev ali 570 evrov – če to vsoto pretvorimo v leto 2018, koliko bi bilo to danes?
Zdaj so sicer povišali plače, ko sem jaz začel delati, je bil zaslužek astronavta 13 tisoč dolarjev na leto, zdaj mislim, da je ta 70 tisoč. Zdaj bi za misijo morda zaslužil 3.000 dolarjev.
Sicer pa se zdaj Nasa ogreva za vnovičen pristanek na luni, pa tudi celo na Marsu. Postavila naj bi lunarni obvod, postavila naj bi orbitalno postajo pri luni, od tam pa naj bi pot nadaljevali proti Marsu. Nekateri špekulirajo, da je to le za ustvarjanje dela za SLS in Orion, na Mars bi lahko prišli tudi brez postanka v bližini lune. Kako vi to razumete?
Vem, kaj se dogaja. Raziskovanje Marsa je zadnja leta zelo uspešno, tako da to je zelo dobro. To je novo področje, včasih je bilo nekaj novega, ko smo pristali na luni, naslednji cilj je pristanek na enem od planetov, ampak vsi so toliko oddaljeni od Zemlje, da na obzorju ne vidim bližnjega pristanka na Marsu. Ko boste vi še živi, bomo še nadaljevali raziskovanje Marsa, ampak nisem prepričan, da bodo tam pristali ljudje. Ko se pogovarjamo o tem, nihče ne omenja nikakršnih težav na poti, sevanje, in druge stvari. Ne razvijamo nobenega plovila, ki bi ljudi obvarovalo pred nevarnostmi, ki bi zmogel pot do tja. Pa tudi ne vem, kaj si želijo doseči, ko bomo enkrat prišli na Mars. Verjamem pa, da bomo zgradili objekt na luni, na katerem bomo lahko razvijali orodja, ki so ključna, če želimo pot nadaljevati proti Marsu. To je zelo dolga pot tja in nazaj, ljudje morajo ostati čili in živi. Imeti bi morali na zalogi dovolj hrane, ki bi zadostovala za dve leti. Ste gledali film Martian? Meni je bil ta film všeč, ampak skoraj nič ni bilo realno. Mi imamo tudi Američana zdaj, ki govori o tem, da se bomo preselili na Mars. Elon Musk pravi, da lahko preživimo tam, da je treba ljudi z Zemlje preseliti tja. Ne bo se zgodilo.
Kdaj lahko sploh pričakujemo, da bi prišli tja?
Če govorimo o tem, da bi bila ta izvedba res uspešna, bo to čez 30, 40 let. Če pa govorimo le o spektaklu, pa bi se to lahko zgodilo čez 20, 30 let. Ampak tu se pojavi težava, raziskovalci govorijo o pristajanju na Marsu in posledično vzletanju z njega – to zahteva veliko stvari, ki jih mi nimamo. Samo let okrog Marsa se lahko zgodi čez 20, 25 let, če se bo vložilo v to dovolj sredstev. To bo zelo drag projekt.
Kakšno pa je vaše mnenje o načrtu Združenih držav, da bi Mednarodno vesoljsko postajo uporabljali v komercialne namene, torej bi astronavti, ki se javljajo iz vesolja, imeli na oblekah našitke različnih podjetij. Če pa se to ne bo zgodilo, naj bi ZDA celo razmišljale o deorbitiranju postaje leta 2025.
Presenečen bom, če ne bodo deorbitirali postaje. Tu je treba biti zelo previden, postajo morajo preusmeriti, da pade nekje v morje. Če tega ne bodo storili, obstaja nevarnost, da bo vstopila na Zemljo in nekje bi lahko povzročila veliko škode. Postaja je namreč zelo velika in tehta skoraj 450 ton. Ko smo prvič šli tja, je tehtala le dobrih pet ton in pol. Moje osebno mnenje pa je, da bi morali razmišljati o razvoju podobnega plovila, kot je bilo tisto, s katerim smo leteli na 135 misij. To je bilo najboljše plovilo, ki ga je kadar koli razvil človek, rad bi videl ta razvoj, a to je zelo drago.
Rusija, Kitajska in Združene države so že od nekdaj velike rivalke na področju raziskovanja vesolja. Rusi so sicer poslali prvega človeka v vesolje, Jurij Gagarin je tam letel 108 minut, Američani pa ste prvi postavili človeka na luno, prva človeška odprava z vami na krovu je raziskovala vesolje. Zdaj večino raziskav opravljajo Rusi, kakšen je fokus Združenih držav?
Prava motivacija v mojih časih je bila, da bi premagali Ruse. Ko smo končali program Gemini, smo dokazali nekaj pomembnih stvari, denimo zmožnost dela na območju brez gravitacije, pa manever, kjer se dve vesoljski plovili znajdeta v isti orbiti in v veliki bližini. Ob koncu programa Gemini tam nekje leta 1963, 1964 smo že prehiteli Ruse. In do danes smo še vedno pred Rusi, kar zadeva tehnologijo in sposobnosti. Sicer pa smo zdaj odvisni od njihovega dela, saj že šest, sedem let nismo izstrelili plovila iz Združenih držav s posadko na krovu. Zato za polete plačujemo Rusom. Oni imajo že vrsto let isto plovilo, ki se zdi zelo zanesljivo, tam so trije ljudje, ki se ne morejo veliko premikati, gre tako za avtomatiziran izstrel in avtomatizirano vrnitev. Ko bomo spet dejavni, bomo bolj osredotočeni na človeške zmogljivosti. Treba je razviti plovilo, ki pristane in tudi vzleti, na njem ne sme biti preveč hrane in drugih stvari, saj mora biti čim lažje. Kar nekaj let bo še preteklo, ko bomo ljudje spet pristali na luni – in to bo mišljeno kot nekakšna vaja, demonstracija in razvoj opreme, preden kadar koli gremo na Mars.
Gospod Walter Cunningham – hvala za prispevek k raziskovanju vesolja in deljenju te izkušnje, še zadnje vprašanje imam. Kaj je najlepši spomin raziskovanja vesolja v tistih zlatih časih?
Kar sem spoznal, je, da je do danes, 50 let po tem vzletu, Apollo 7 še vedno najdaljši, najambicioznejši, najuspešnejši testni polet v primerjavi z vsemi drugimi. To je kar v redu.
Zgornjesavska dolina slovi po svojih turističnih biserih, nemalokrat prepletenimi s športnimi aktivnostmi. Temu primerna je tudi obiskanost v vseh letnih časih, število nastanitvenih kapacitet pa raste iz leta v leto. Odpravili smo se na obisk v Mojstrano k lastnici hostla Lukna in sestri Mete Hrovat Urši Hrovat.
V času olimpijskega dogajanja v Pekingu odkrivamo in spoznavamo zanimivosti in fenomene te države. Pomaga nam Žiga Tršar, sinolog, trener kung fuja in sodni tolmač za kitajski jezik. Potem ko smo se naučili nekaj pozdravov in najbolj uporabnih fraz, je prav, da se posvetimo še pisavi. Kot pravi naš gost, ima ta posebno mesto, saj deluje kot povezovalni dejavnik civilizacije.
V času olimpijskega dogajanja v Pekingu odkrivamo in spoznavamo zanimivosti in fenomene te države. Pomaga nam Žiga Tršar, sinolog, trener kung fuja in sodni tolmač za kitajski jezik. Potem ko smo se naučili nekaj pozdravov, sledi še nekaj uporabnih fraz, ki nam lahko pridejo ob obisku Kitajske še kako prav. Turisti si tam z znanjem angleščine namreč ne moremo kaj prida pomagati.
V času olimpijskega dogajanja v Pekingu odkrivamo in spoznavamo zanimivosti in fenomene te države. Pomaga nam Žiga Tršar, sinolog, trener kung fuja in sodni tolmač za kitajski jezik. Za začetek se učimo, kako reči živijo, dobro jutro, dober dan in dober večer. Kitajščina je – kot mnogi drugi vzhodnoazijski jeziki – tonalni jezik. Zato je lepo, če se pred začetkom učenja učimo tudi petja, se pošali Žiga Tršar. Kot poudarja, je pri pozdravu zelo pomemben kontekst, saj da je ta velikokrat namenjen nekemu dogodku v dnevu.
Združenje Europa Donna Slovenija letos zaznamuje 25 let ozaveščanja o pomenu zdravega načina življenja in zgodnjega odkrivanja raka ter podpore bolnicam in njihovim svojcem ob spopadanju z boleznijo. Pred svetovnim dnevom boja proti raku, ta bo 4. februarja, so predstavili Sklad Mojce Senčar, s katerim se bodo poklonili spominu na dolgoletno predsednico združenja Mojco Senčar.
V začetku januarja so člani in članice upravnega odbora slovenskega PEN centra soglasno izvolili Juliana Assangea za častnega člana v upanju, da bi ob mednarodni pomagala tudi podpora Slovenskega centra PEN. V javnem pismu so zapisali, da obsojajo sodni pregon Assangea, kot tudi pregon vsakega novinarja in publicista na svetu, vključno s slovenskimi, kadar se znajdejo pod pritiski vplivnežev, ki hočejo resnico prikriti.
Organizacija za človekove pravice Amnesty International je v 280-stranskem poročilu obsodila Izrael, da uveljavlja sistem zatiranja in prevlade nad palestinskim ljudstvom. To vključuje tako Palestinke in Palestince, ki živijo v Izraelu ter na zasedenih palestinskih ozemljih, kot tudi palestinske begunce, razseljene v drugih državah. Poročilo je zelo kritično, saj poziva, da morajo izraelske oblasti odgovarjati za zagrešitev zločina apartheida nad Palestinci. Izpostavlja tudi nezakonite poboje. Z Metko Naglič iz Amnesty International Slovenije se je ob njegovi objavi danes dopoldne pogovarjal Gorazd Rečnik.
Mednarodno združenje športnih novinarjev redno organizira izobraževalne programe za mlade reporterje. Enega se je lani udeležil Miha Trošt.
Minuli teden so v Veliki Britaniji pričeli s 6-mesečnim pilotnim projektom, kjer delodajalci zaposlenim ponudijo možnost 4-dnevnega delovnega tedna. Raziskavo so kar 5 let že izvajali na Islandiji, kjer se je več kot 2500 delavcev in prek 100 delodajalcev odločilo, da delovne ure omejijo na 35 ur, v nasprotju s prvotnimi 40. na teden. Pogovarjali smo se z idejno vodjo projekta Charlotte Lockhart, izvršno direktorico podjetja 4 Day Week Global, in dr. Evo Boštjančič, psihologinjo in profesorico na Oddelku za psihologijo Filozofske fakulete v Ljubljani.
Tri omizja pod skupnim naslovom Agon(ija) epidemije so minuli teden s pomočjo univerzitetnih profesorjev in gostov iz tujine skušala ponuditi nekoliko drugačen pogled na dogajanja v zadnjih dveh letih in njihovem vplivu na družbo, znanost in na posameznika.Iz skupno skoraj šestih ur debat v drugih dveh večerih smo izbrali nekaj takih misli, ki morda odstopajo od večinskega pogleda na epidemijo kot smo ga v zadnjih dveh letih lahko spremljali v večini medijev. Nekatere so provokativne, nekatere v nasprotju z razmišljanji, ki so doslej veljala za edine znanstvene, zagotovo predstavljene tudi v nekoliko preskromnem kontekstu. Nekateri sodelujoči so poudarjali tudi, da je načrten ali nenačrten znanstveni in strokovni molk močno vplival na to, kakšne ukrepe smo sprejemali in da bi odkrite debate med znanstveniki in stroko morale tudi javno potekati že bistveno prej. Izbor je pripravila Jana Vidic.
Minuli konec tedna je v gorah za sabo pustil črno sled, ugasnilo je šest življenj planincev. Gorske nesreče so se zgodile kljub temu, da že nekaj časa ni snežilo, da se je vreme otoplilo, kar načeloma pomeni, da se sneg preobraža in je nevarnost plazov manjša, kljub temu, da je bilo lepo, sončno vreme in so bile razmere videti idealne. To so primeri, ki potrjujejo, da so razmere v gorah pozimi v vsakem primeru težavne in da jih planinci prepogosto podcenjujejo. Sogovornik: podpredsednik Planinske zveze Slovenije, gornik, izkušeni gorski vodnik, reševalec Martin Šolar.
Sinoči je bila na pobudo skupine zaposlenih na Univerzi v Ljubljani in ZRC SAZU organizirana prva od predvidoma treh javnih debat o posledicah epidemije na posamezniku, na znanosti in na družbi. Pripravljene so z željo, da ljudje, ki znanost soustvarjajo, javnosti pokažejo, da univerza tudi (oziroma zlasti) v krizi deluje kot avtonomen prostor svobodnega premišljanja in kresanja mnenj. S takimi debatami pa želijo pripomoči tudi k odpravljanju nezaupanja v znanost, ki je usodno in ki zapira izhod iz krize.
Številka ena tenisa in prvi nosilec odprtega teniškega prvenstva Avstralije, Novak Đoković, še naprej ostaja v negotovosti, ali bo lahko zaigral na prvem turnirju za grand slam v sezoni. Dogajanje je komentiral Jaka Lucu, novinar, velik poznavalec športa, predvsem tenisa in njegovega zakulisja.
Da je Leonardo da Vinci raziskal in preučil sotočje Vipave in Soče, je jasno, prav mogoče pa je, da je obiskal tudi Ptuj, kjer je skiciral mehanizem prvotne stolpne ure
Iztoka Tomazina slovenska javnost pozna po marsičem, najbolj po medicinskih in gorniških, pa tudi adrenalinskih in pisateljskih dejavnostih - s tihotapstvom pa ga najbrž le težko povežemo. Resda je bil "šverc-komerc" v nekdanji Jugoslaviji na eni strani množičen adrenalinski konjiček, na drugi pa je marsikomu pomenil vzpon za klin ali dva više na družbeni lestvici … V knjigi Na meji je Tomazin predstavil svoje in tuje "kontrabante" v čisto drugačnih krajih in okoliščinah, navsezadnje pa je bilo tudi tihotapljeno blago nevsakdanje. Razmejeni gorski grebeni, ki so kot pogosta naravna danost "zlorabljeni" za politično mešetarjenje in risanje meja, pa so mu kot zagrizenemu gorniku vedno in povsod odveč.
V času pretočnih storitev nikoli ni prepozno ali prezgodaj za ekran, zato vas vabimo pred televizijski ekran. Na prvi program Televizije Slovenija prihaja prvi del nove serije Leninov park, ki je nastala na podlagi knjižne predloge pisatelja Tadeja Goloba in predstavlja nadaljevanje uspešne televizijske serije Jezero izpred dveh let. O pričakovanjih, pisateljskem delu, nesreči in novem romanu, ki bo predvidoma izšel pomladi.
Na Valu 202 bomo poskrbeli za različne okuse in želje poslušalcev. Na silvestrski večer vas bo do odštevanja vodila Nataša Štefe, in sicer s kvizom, klepeti in glasbo po izboru Andreja Karolija. Kdor bo iskal primerno glasbeno spremljavo brez odvečnega klikanja, motečega ponavljanja ali neprimernih odskokov algoritma, bo na Spotifyu našel silvestrski seznam naših glasbenih urednikov. Na val202.si pa bo za plesno podlago na voljo videoprenos s Timom Urbanyo in večeru primernim setom elektronske glasbe. V nočnem podaljšku po 0.30 pa lahko prisluhnete še koncertnemu albumu Robbieja Williamsa z naslovom Live at Knebworth. Posnetek je nastal v začetku julija 2003 na treh zaporednih nastopih, ki so skupaj pritegnili kar 375.000 obiskovalcev.
"Če vam je kaj do vrat, jih odklenite, ker jaz grem noter," to je le ena izmed izjav Obelixa, najboljšega prijatelja Asterixa iz legendarne francoske stripovske serije. Neustrašnim galskim junakom so vrata odprli v ljubljanski Galeriji Kresija, kjer bo do 11. januarja na ogled razstava ob 60. obletnici izida prvega albuma Asterix, galski junak. Razstavo Asterix – rojstvo stripa je pripravila francoska založba Editions Albert Rene in je že gostovala po številnih evropskih mestih. Da je Asterix prišel tudi v Slovenijo, sta zaslužna Francoski inštitut v Sloveniji in založba Graffit.
Šest mamic znanstvenic je odprlo svojo Facebook skupino Science Mammas’ Vaccine Forum, v kateri spoštljivo, temeljito in strokovno odgovarjajo na dileme, vprašanja, pomisleke v zvezi s cepljenjem in cepivi.
Modni oblikovalec z edinstveno, ekstravagantno estetiko in vesoljskimi idejami, ki zelo rad šiva, reciklira, barva in improvizira, se spretno poigrava z blagom in ustvarja raznovrstne teksture. Poleg uspešnih modnih nagrad, priznanj in kolekcij, je Jan Brovč sodeloval tudi z nekaj vidnejšimi imeni slovenske glasbe - na primer s Senidah, Zalo in Gašperjem, z zasedbo Mrfy. Trenutno svoja zgodnja jutra (ko ne ustvarja kostumov v SNG Opera in Balet Ljubljana) posveča novi modni kolekciji.
Neveljaven email naslov