Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka na Nasinem plovilu – Apollo 7. Na krovu so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham. Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja vesolja je delil tudi z nami.
*Pogovor je v angleškem jeziku
Dve minuti po enajsti uri dopoldne po floridskem času je iz Kennedyjevega vesoljskega središča v vesolje poletela prva posadka na Nasinem plovilu Apollo. V ekipi je bil tudi Walter Cunningham
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka v okviru Nasinega legendarnega programa Apollo. Na krovu plovila Apollo 7 so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham.
Walter Cunningham
foto: NASA Johnson
Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja je delil tudi z nami.
*zvočni posnetek je v angleškem jeziku
Pozdravljeni, g. Walter Cunningham. V veselje mi je, da lahko govorim z vami, mineva namreč petdeset let od prve Nasine vesoljske odprave projekta Apollo s posadko. Sprejemate veliko klicev te dni, imate veliko intervjujev?
Da, kar veliko in sem presenečen zaradi tega. Vem, da je en razlog petdeseta obletnica, drugi razlog pa je seveda dejstvo, da smo danes že zelo stari in da nas mogoče ni več med živimi.
Vi ste bili poleg Walterja Schirre in Donna Eisela še tretji član na krovu Apolla 7. Misija je trajala 11 dni, od 11. do 22. oktobra leta 1968. Bi za začetek opisali to pot do tega zgodovinskega trenutka, te zgodovinske odprave. O čem ste razmišljali, ko ste čakali na vzlet, niste namreč točno vedeli, kaj pričakovati, glede na to, da vam o izkušnji v vesolju ni mogel še nihče pripovedovati?
Lahko rečem, da me res veliko ljudi oziroma skoraj vsakdo, s katerim se pogovarjam, vpraša, ali nas je bilo kaj strah. In vedno znova poudarim, da ne, ni nas bilo strah. Vsi smo bili vojaški piloti, vsi smo bili natrenirani in iskali smo priložnost, da bi bili v zraku. Danes ljudje težko dojamejo, da smo uživali v tem naslednjem koraku raziskovanja vesolja. Osredotočeni smo bili na to, da smo izpopolnili naše veščine in bili pripravljeni na to, če bi šlo kaj narobe. 3 Poznali smo območja, na katerih bi bilo prisotno tveganje, vendar smo si tudi zaupali in verjeli, da lahko speljemo to misijo. V nasprotnem primeru se sploh ne bi odpravili v vesolje. Med vzletom bi lahko razneslo nosilno raketo, vendar nimaš drugega kot zaupati sistemu. Prepričani smo bili, da smo lahko kos vsaki težavi, ki bi se nam pojavila na poti. Vseh enajst dni misije, in to je bila zelo dolga testna misija, bi lahko šlo kaj narobe, ampak trudili smo se, da bi imeli vse pod nadzorom. Naša operacija se je razlikovala od ruske, na Sojuzu se ne moreš premikati, ne moreš početi veliko, vse je avtomatsko, pelje te tja, pelje te nazaj. Mi pa smo upravljali plovilo.
Koliko časa je minilo od priprav do dejanskega vzleta?
Mislim, da nismo niti razmišljali veliko o tem, ali smo telesno pripravljeni, ker smo bili vsi trije vojaški piloti. Sam sem večkrat iz letala pomolil glavo, bil sem na delu v Koreji, ostala dva pa mislim, da sta imela še več letalskih izkušenj kot jaz. Bili smo na krovu Apolla 2, trenirali so nas šest, sedem mesecev, odhod se nam je izmikal, potem se je še Apollo 1 znašel v težavah, tako da so nam odpovedali polet. Na tisti točki smo sodelovali z načrtovalci, pomagali smo pri sistemu, pa tudi dizajnu. Ko so odpovedali našo misijo, smo potem postali rezervna ekipa za Apollo 1. Tri mesece po tem dogovoru je ekipa na Apollu 1 umrla v požaru na poti. Zatem smo izvajali enake teste kot pred nesrečo in kar tako smo postali glavna ekipa na prvi Apollovi misiji v vesolju. Poimenovali so jo sicer Apollo 7, zavedali smo se, da je bilo že nekaj izgub v vesolju, zato je bil naš cilj končati misijo karseda najbolje, ob razmišljanju na našo prihodnost in tudi ugled.
O čem ste razmišljali, ko ste zapustili atmosfero?
V orbito smo prišli 10 minut in 30 sekund po vzletu, nekako smo pluli po vesolju, skozi tistih nekaj oken, ki smo jih imeli, nismo nujno ves čas gledali ven na površje Zemlje. Uživali smo v tem trenutku, res smo bili srečni ljudje, nikomur ni bilo slabo. Potem smo se začeli premikati po plovilu in počeli tisto, za kar smo bili poslani gor. Pa seveda smo uživali v trenutkih, ko smo lahko pogledali tudi skozi okno. Plovilo je nagnjeno za 150 stopinj, okna so po večini molila ven v vesolje. V devetdesetih minutah, ko smo obkrožili Zemljo, smo bili 45 minut v popolni temi, drugih 45 minut pa smo bili na svetlem, srečni smo bili, da smo lahko kdaj pa kdaj videli tudi Zemljo. To je bil čisto drugačen svet, kot ga vidimo danes.
14. oktobra ste prvič poslali fotografije in posnetke Zemlje iz vesolja? Prvič v zgodovini so lahko na Zemlji v živo spremljali pogled iz vesolja?
To se je zgodilo drugi ali tretji dan misije. Imeli smo neko res nenavadno televizijsko kamero, prenos je bil napovedan, posnetke smo lahko poslali le takrat, ko smo imeli komunikacijo z Zemljo in ta je bila takrat seveda zelo omejena. Danes je komunikacija vesolja z Zemljo 100-odstotna, takrat je bila le 5-odstotna. Videe na Zemljo smo poslali samo takrat, ko smo leteli nad Združenimi državami. Uživali smo ob snemanju, to je bil počitek od preostalih nalog in testiranja vsega. Snemali smo šest, sedem dni, potem ko smo se vrnili na Zemljo, so nas poklicali iz Hollywooda in nam dejali, da smo prejeli nagrado. Mislim, da je bil to emmy, dobili smo nagrado emmy. To je bilo sicer manj pomembno od uspešno opravljene misije, ki je bila 101-odstotno uspešna, imeli smo cilje, bili smo zelo osredotočeni, plovilo je bilo v odličnem stanju.
Nasa si je prizadevala za izjemne posnetke iz vesolja, trenirali so vas pri uporabi profesionalnega fotoaparata Hasselblad, ki so ga pozneje uporabljali rutinsko na vsaki misiji. Če se ne motim, pa so vam pri Nasi prepovedali ustvariti posnetke Kitajske?
Da, bil je en predel, za katerega so dejali, da ne smemo ustvariti nikakršne fotografije. To je bila Kitajska. Fotografije smo takrat delali na filmu, ne kot danes, ko imamo elektronske naprave. Sicer pa je bilo to željo preprosto upoštevati, razumeli smo, da gre na nekakšne politične vzgibe, rekli so nam samo, naj ne delamo fotografij o Kitajski. Velikokrat smo šli mimo Kitajske v teh enajstih dneh, ampak moram povedati, da mi Kitajske nikoli ni uspelo videti, saj je bila vedno prekrita z oblaki. Tako da nam sploh ni bilo treba skrbeti zaradi tega.
Kako pa je bilo živeti v vesolju enajst dni, se spominjate kakšnega zabavnega trenutka?
Wally je že bil na Mercuryju in Geminiju, on je bil edini astronavt, ki je bil na Mercuryju, Geminiju in Apollu. Spominjam se, da smo imeli na Apollu dovolj prostora, da smo se vrteli okrog, presenečeni smo bili, da se nihče od nas ni počutil nenavadno, ko smo prišli na območje brez gravitacije. Všeč nam je bilo lebdeti, sicer pa je bilo najtežje, ko smo morali na stranišče. Ne bom vam posredoval preveč podrobnosti, ampak to pač moraš početi, ne moreš se temu izogniti. Ne morem reči, da se navadiš na to, na stranišče sem moral petkrat, šestkrat, tudi zadnjič, ko sem šel, mi je to vzelo eno uro, pa veliko dela je bilo ob tem. Imeli smo razne pripomočke, pa tablete za preprečevanje napihnjenosti. Zaradi požara na Apollu 1 smo imeli s seboj tudi kisikove maske, ob teh trenutkih je ekipa nadela kisikove maske.
Sistem je deloval brezhibno, niste zaznali nobenih težav, ampak vseeno pa naj bi vsa posadka zbolela?
Po pravici vam povem, da nikoli nisem bil prehlajen. Wally Schirra se je res prehladil, ne vemo razloga, zakaj se je njemu to zgodio, nam pa ne. Za vsak slučaj smo vsi vzeli tablete proti prehladu; na prvi dan misije v vesolju je Wally malce pokašljeval, ne vem, ali sploh lahko rečem, da je zbolel, ampak vse do današnjega dne ljudje mislijo, da smo bili prehlajeni. Vse zaradi Wallyja.
Za vas je bil Apollo 7 veličastno vesoljsko plovilo, ki je krožilo okrog Zemlje približno 260 ur. Pristali ste 22. oktobra v Atlantiku, ste si oddahnili, da ste varno pristali na Zemlji, ali ste želeli v vesolju ostati dalj časa?
Ne vem, mislim, da smo bili kar veseli, da smo prišli nazaj, ker smo izpolnili večino naših ciljev. Opravili smo vsa testiranja, v bistvu so nam naložili še dodatne štiri naloge po vzletu, ker nam je šlo tam gor tako zelo dobro. Med misijo smo opazovali tudi telesno vzdržljivost, predvsem zaradi poleta na luno. Ko je napočil čas vrnitve na Zemljo, vzlet in pristanek je opravil Wally, smo preverjali, ali je s padali vse v redu. Minilo je pet, šest sekund, preden so se ti odprli, v tem času nas je bilo malce strah. Poleg tega pa je bilo ob vrnitvi na Zemljo tako zelo oblačno, da sploh nismo videli padala. Malce smo bili živčni, a poznali smo pot spusta, padala so se nato odprla, bili smo na pravi poti.
Ste si po tej misiji želeli še kdaj vrniti se v vesolje?
Vedno sem si želel iti nazaj v vesolje, ampak po tej misiji so me postavili na vodilno mesto Skylaba, ene veje vesoljske pisarne. To je bil projekt, ki je po petih letih od Apolla 7 spet raziskoval vesolje, ampak takrat je bil že nekdo drug na vodilnem mestu, jaz sem postal del rezervne ekipe, zato sem se odločil, da bom zapustil projekt. Mislim, da sem bil pri Nasi sedem ali osem let.
Bili ste del ekipe Skylaba, pa ste tudi sodelovali pri tistem manjšem “uporu”, ko je posadka prekinila povezavo z Naso in si vzela nekaj časa za počitek in občudovanje razgledov, preden so se povezali nazaj z Zemljo?
Aha, ja to je bila tretja Skylabova misija s posadko, jaz sem Naso zapustil najverjetneje šest mesecev pred prvim vzletom Skylaba.
Bili ste eden od pionirjev raziskovanja vesolja, čeprav je od vašega poleta minilo petdeset let, ste verjetno še vedno na tekočem s projekti Nase v vesolju?
Berem seveda najnovejše novice o njih, ampak povedal vam bom nekaj, kar vas bo morda presenetilo. Koliko mislite, da sem zaslužil na enajstdnevnem poletu na Apollu 7?
Nimam pojma.
660 dolarjev. Ni obstajalo nikakršno posebno plačilo, to je bilo pač moje delo. Ljudje so morda mislili, da smo s tem obogateli. Seveda sem prepričan, da se je moja kariera razvila iz tega, ljudje so me vabili na predavanja. Rad jih šokiram s tem, koliko smo se naučili in koliko smo zaslužili na tej misiji. Jaz sem takrat letel kot civilist, ki dela pri Nasi, Wally in Don sta bila v službi, mislim, da je bil Wally kapitan in on je več zaslužil, ampak ne toliko več.
660 dolarjev ali 570 evrov – če to vsoto pretvorimo v leto 2018, koliko bi bilo to danes?
Zdaj so sicer povišali plače, ko sem jaz začel delati, je bil zaslužek astronavta 13 tisoč dolarjev na leto, zdaj mislim, da je ta 70 tisoč. Zdaj bi za misijo morda zaslužil 3.000 dolarjev.
Sicer pa se zdaj Nasa ogreva za vnovičen pristanek na luni, pa tudi celo na Marsu. Postavila naj bi lunarni obvod, postavila naj bi orbitalno postajo pri luni, od tam pa naj bi pot nadaljevali proti Marsu. Nekateri špekulirajo, da je to le za ustvarjanje dela za SLS in Orion, na Mars bi lahko prišli tudi brez postanka v bližini lune. Kako vi to razumete?
Vem, kaj se dogaja. Raziskovanje Marsa je zadnja leta zelo uspešno, tako da to je zelo dobro. To je novo področje, včasih je bilo nekaj novega, ko smo pristali na luni, naslednji cilj je pristanek na enem od planetov, ampak vsi so toliko oddaljeni od Zemlje, da na obzorju ne vidim bližnjega pristanka na Marsu. Ko boste vi še živi, bomo še nadaljevali raziskovanje Marsa, ampak nisem prepričan, da bodo tam pristali ljudje. Ko se pogovarjamo o tem, nihče ne omenja nikakršnih težav na poti, sevanje, in druge stvari. Ne razvijamo nobenega plovila, ki bi ljudi obvarovalo pred nevarnostmi, ki bi zmogel pot do tja. Pa tudi ne vem, kaj si želijo doseči, ko bomo enkrat prišli na Mars. Verjamem pa, da bomo zgradili objekt na luni, na katerem bomo lahko razvijali orodja, ki so ključna, če želimo pot nadaljevati proti Marsu. To je zelo dolga pot tja in nazaj, ljudje morajo ostati čili in živi. Imeti bi morali na zalogi dovolj hrane, ki bi zadostovala za dve leti. Ste gledali film Martian? Meni je bil ta film všeč, ampak skoraj nič ni bilo realno. Mi imamo tudi Američana zdaj, ki govori o tem, da se bomo preselili na Mars. Elon Musk pravi, da lahko preživimo tam, da je treba ljudi z Zemlje preseliti tja. Ne bo se zgodilo.
Kdaj lahko sploh pričakujemo, da bi prišli tja?
Če govorimo o tem, da bi bila ta izvedba res uspešna, bo to čez 30, 40 let. Če pa govorimo le o spektaklu, pa bi se to lahko zgodilo čez 20, 30 let. Ampak tu se pojavi težava, raziskovalci govorijo o pristajanju na Marsu in posledično vzletanju z njega – to zahteva veliko stvari, ki jih mi nimamo. Samo let okrog Marsa se lahko zgodi čez 20, 25 let, če se bo vložilo v to dovolj sredstev. To bo zelo drag projekt.
Kakšno pa je vaše mnenje o načrtu Združenih držav, da bi Mednarodno vesoljsko postajo uporabljali v komercialne namene, torej bi astronavti, ki se javljajo iz vesolja, imeli na oblekah našitke različnih podjetij. Če pa se to ne bo zgodilo, naj bi ZDA celo razmišljale o deorbitiranju postaje leta 2025.
Presenečen bom, če ne bodo deorbitirali postaje. Tu je treba biti zelo previden, postajo morajo preusmeriti, da pade nekje v morje. Če tega ne bodo storili, obstaja nevarnost, da bo vstopila na Zemljo in nekje bi lahko povzročila veliko škode. Postaja je namreč zelo velika in tehta skoraj 450 ton. Ko smo prvič šli tja, je tehtala le dobrih pet ton in pol. Moje osebno mnenje pa je, da bi morali razmišljati o razvoju podobnega plovila, kot je bilo tisto, s katerim smo leteli na 135 misij. To je bilo najboljše plovilo, ki ga je kadar koli razvil človek, rad bi videl ta razvoj, a to je zelo drago.
Rusija, Kitajska in Združene države so že od nekdaj velike rivalke na področju raziskovanja vesolja. Rusi so sicer poslali prvega človeka v vesolje, Jurij Gagarin je tam letel 108 minut, Američani pa ste prvi postavili človeka na luno, prva človeška odprava z vami na krovu je raziskovala vesolje. Zdaj večino raziskav opravljajo Rusi, kakšen je fokus Združenih držav?
Prava motivacija v mojih časih je bila, da bi premagali Ruse. Ko smo končali program Gemini, smo dokazali nekaj pomembnih stvari, denimo zmožnost dela na območju brez gravitacije, pa manever, kjer se dve vesoljski plovili znajdeta v isti orbiti in v veliki bližini. Ob koncu programa Gemini tam nekje leta 1963, 1964 smo že prehiteli Ruse. In do danes smo še vedno pred Rusi, kar zadeva tehnologijo in sposobnosti. Sicer pa smo zdaj odvisni od njihovega dela, saj že šest, sedem let nismo izstrelili plovila iz Združenih držav s posadko na krovu. Zato za polete plačujemo Rusom. Oni imajo že vrsto let isto plovilo, ki se zdi zelo zanesljivo, tam so trije ljudje, ki se ne morejo veliko premikati, gre tako za avtomatiziran izstrel in avtomatizirano vrnitev. Ko bomo spet dejavni, bomo bolj osredotočeni na človeške zmogljivosti. Treba je razviti plovilo, ki pristane in tudi vzleti, na njem ne sme biti preveč hrane in drugih stvari, saj mora biti čim lažje. Kar nekaj let bo še preteklo, ko bomo ljudje spet pristali na luni – in to bo mišljeno kot nekakšna vaja, demonstracija in razvoj opreme, preden kadar koli gremo na Mars.
Gospod Walter Cunningham – hvala za prispevek k raziskovanju vesolja in deljenju te izkušnje, še zadnje vprašanje imam. Kaj je najlepši spomin raziskovanja vesolja v tistih zlatih časih?
Kar sem spoznal, je, da je do danes, 50 let po tem vzletu, Apollo 7 še vedno najdaljši, najambicioznejši, najuspešnejši testni polet v primerjavi z vsemi drugimi. To je kar v redu.
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka na Nasinem plovilu – Apollo 7. Na krovu so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham. Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja vesolja je delil tudi z nami.
*Pogovor je v angleškem jeziku
Dve minuti po enajsti uri dopoldne po floridskem času je iz Kennedyjevega vesoljskega središča v vesolje poletela prva posadka na Nasinem plovilu Apollo. V ekipi je bil tudi Walter Cunningham
Pred petdesetimi leti je dve minuti po enajsti uri po floridskem času, pri nas dve minuti čez peto popoldne, v vesolje poletela prva veččlanska posadka v okviru Nasinega legendarnega programa Apollo. Na krovu plovila Apollo 7 so bili poveljnik Walter Schirra, pilot komandnega modula Donn Eisele in pilot lunarnega modula Walter Cunningham.
Walter Cunningham
foto: NASA Johnson
Danes lahko o “zlatih časih” ameriškega raziskovanja vesolja nekaj besed pove le še Walter Cunningham, edini še živeči član posadke. Pravi, da ko so čakali na vzlet, niso točno vedeli, kaj pričakovati, saj jim o življenju v vesolju ni mogel pripovedovati še nihče. V trenutku, ko so pristali med zvezdami, pravi Walter Cunningham, pa je bilo navdihujoče. Zavedali so se, kakšni srečneži so, da so del takšnega zgodovinskega trenutka. Nekaj spominov iz tistih časov raziskovanja je delil tudi z nami.
*zvočni posnetek je v angleškem jeziku
Pozdravljeni, g. Walter Cunningham. V veselje mi je, da lahko govorim z vami, mineva namreč petdeset let od prve Nasine vesoljske odprave projekta Apollo s posadko. Sprejemate veliko klicev te dni, imate veliko intervjujev?
Da, kar veliko in sem presenečen zaradi tega. Vem, da je en razlog petdeseta obletnica, drugi razlog pa je seveda dejstvo, da smo danes že zelo stari in da nas mogoče ni več med živimi.
Vi ste bili poleg Walterja Schirre in Donna Eisela še tretji član na krovu Apolla 7. Misija je trajala 11 dni, od 11. do 22. oktobra leta 1968. Bi za začetek opisali to pot do tega zgodovinskega trenutka, te zgodovinske odprave. O čem ste razmišljali, ko ste čakali na vzlet, niste namreč točno vedeli, kaj pričakovati, glede na to, da vam o izkušnji v vesolju ni mogel še nihče pripovedovati?
Lahko rečem, da me res veliko ljudi oziroma skoraj vsakdo, s katerim se pogovarjam, vpraša, ali nas je bilo kaj strah. In vedno znova poudarim, da ne, ni nas bilo strah. Vsi smo bili vojaški piloti, vsi smo bili natrenirani in iskali smo priložnost, da bi bili v zraku. Danes ljudje težko dojamejo, da smo uživali v tem naslednjem koraku raziskovanja vesolja. Osredotočeni smo bili na to, da smo izpopolnili naše veščine in bili pripravljeni na to, če bi šlo kaj narobe. 3 Poznali smo območja, na katerih bi bilo prisotno tveganje, vendar smo si tudi zaupali in verjeli, da lahko speljemo to misijo. V nasprotnem primeru se sploh ne bi odpravili v vesolje. Med vzletom bi lahko razneslo nosilno raketo, vendar nimaš drugega kot zaupati sistemu. Prepričani smo bili, da smo lahko kos vsaki težavi, ki bi se nam pojavila na poti. Vseh enajst dni misije, in to je bila zelo dolga testna misija, bi lahko šlo kaj narobe, ampak trudili smo se, da bi imeli vse pod nadzorom. Naša operacija se je razlikovala od ruske, na Sojuzu se ne moreš premikati, ne moreš početi veliko, vse je avtomatsko, pelje te tja, pelje te nazaj. Mi pa smo upravljali plovilo.
Koliko časa je minilo od priprav do dejanskega vzleta?
Mislim, da nismo niti razmišljali veliko o tem, ali smo telesno pripravljeni, ker smo bili vsi trije vojaški piloti. Sam sem večkrat iz letala pomolil glavo, bil sem na delu v Koreji, ostala dva pa mislim, da sta imela še več letalskih izkušenj kot jaz. Bili smo na krovu Apolla 2, trenirali so nas šest, sedem mesecev, odhod se nam je izmikal, potem se je še Apollo 1 znašel v težavah, tako da so nam odpovedali polet. Na tisti točki smo sodelovali z načrtovalci, pomagali smo pri sistemu, pa tudi dizajnu. Ko so odpovedali našo misijo, smo potem postali rezervna ekipa za Apollo 1. Tri mesece po tem dogovoru je ekipa na Apollu 1 umrla v požaru na poti. Zatem smo izvajali enake teste kot pred nesrečo in kar tako smo postali glavna ekipa na prvi Apollovi misiji v vesolju. Poimenovali so jo sicer Apollo 7, zavedali smo se, da je bilo že nekaj izgub v vesolju, zato je bil naš cilj končati misijo karseda najbolje, ob razmišljanju na našo prihodnost in tudi ugled.
O čem ste razmišljali, ko ste zapustili atmosfero?
V orbito smo prišli 10 minut in 30 sekund po vzletu, nekako smo pluli po vesolju, skozi tistih nekaj oken, ki smo jih imeli, nismo nujno ves čas gledali ven na površje Zemlje. Uživali smo v tem trenutku, res smo bili srečni ljudje, nikomur ni bilo slabo. Potem smo se začeli premikati po plovilu in počeli tisto, za kar smo bili poslani gor. Pa seveda smo uživali v trenutkih, ko smo lahko pogledali tudi skozi okno. Plovilo je nagnjeno za 150 stopinj, okna so po večini molila ven v vesolje. V devetdesetih minutah, ko smo obkrožili Zemljo, smo bili 45 minut v popolni temi, drugih 45 minut pa smo bili na svetlem, srečni smo bili, da smo lahko kdaj pa kdaj videli tudi Zemljo. To je bil čisto drugačen svet, kot ga vidimo danes.
14. oktobra ste prvič poslali fotografije in posnetke Zemlje iz vesolja? Prvič v zgodovini so lahko na Zemlji v živo spremljali pogled iz vesolja?
To se je zgodilo drugi ali tretji dan misije. Imeli smo neko res nenavadno televizijsko kamero, prenos je bil napovedan, posnetke smo lahko poslali le takrat, ko smo imeli komunikacijo z Zemljo in ta je bila takrat seveda zelo omejena. Danes je komunikacija vesolja z Zemljo 100-odstotna, takrat je bila le 5-odstotna. Videe na Zemljo smo poslali samo takrat, ko smo leteli nad Združenimi državami. Uživali smo ob snemanju, to je bil počitek od preostalih nalog in testiranja vsega. Snemali smo šest, sedem dni, potem ko smo se vrnili na Zemljo, so nas poklicali iz Hollywooda in nam dejali, da smo prejeli nagrado. Mislim, da je bil to emmy, dobili smo nagrado emmy. To je bilo sicer manj pomembno od uspešno opravljene misije, ki je bila 101-odstotno uspešna, imeli smo cilje, bili smo zelo osredotočeni, plovilo je bilo v odličnem stanju.
Nasa si je prizadevala za izjemne posnetke iz vesolja, trenirali so vas pri uporabi profesionalnega fotoaparata Hasselblad, ki so ga pozneje uporabljali rutinsko na vsaki misiji. Če se ne motim, pa so vam pri Nasi prepovedali ustvariti posnetke Kitajske?
Da, bil je en predel, za katerega so dejali, da ne smemo ustvariti nikakršne fotografije. To je bila Kitajska. Fotografije smo takrat delali na filmu, ne kot danes, ko imamo elektronske naprave. Sicer pa je bilo to željo preprosto upoštevati, razumeli smo, da gre na nekakšne politične vzgibe, rekli so nam samo, naj ne delamo fotografij o Kitajski. Velikokrat smo šli mimo Kitajske v teh enajstih dneh, ampak moram povedati, da mi Kitajske nikoli ni uspelo videti, saj je bila vedno prekrita z oblaki. Tako da nam sploh ni bilo treba skrbeti zaradi tega.
Kako pa je bilo živeti v vesolju enajst dni, se spominjate kakšnega zabavnega trenutka?
Wally je že bil na Mercuryju in Geminiju, on je bil edini astronavt, ki je bil na Mercuryju, Geminiju in Apollu. Spominjam se, da smo imeli na Apollu dovolj prostora, da smo se vrteli okrog, presenečeni smo bili, da se nihče od nas ni počutil nenavadno, ko smo prišli na območje brez gravitacije. Všeč nam je bilo lebdeti, sicer pa je bilo najtežje, ko smo morali na stranišče. Ne bom vam posredoval preveč podrobnosti, ampak to pač moraš početi, ne moreš se temu izogniti. Ne morem reči, da se navadiš na to, na stranišče sem moral petkrat, šestkrat, tudi zadnjič, ko sem šel, mi je to vzelo eno uro, pa veliko dela je bilo ob tem. Imeli smo razne pripomočke, pa tablete za preprečevanje napihnjenosti. Zaradi požara na Apollu 1 smo imeli s seboj tudi kisikove maske, ob teh trenutkih je ekipa nadela kisikove maske.
Sistem je deloval brezhibno, niste zaznali nobenih težav, ampak vseeno pa naj bi vsa posadka zbolela?
Po pravici vam povem, da nikoli nisem bil prehlajen. Wally Schirra se je res prehladil, ne vemo razloga, zakaj se je njemu to zgodio, nam pa ne. Za vsak slučaj smo vsi vzeli tablete proti prehladu; na prvi dan misije v vesolju je Wally malce pokašljeval, ne vem, ali sploh lahko rečem, da je zbolel, ampak vse do današnjega dne ljudje mislijo, da smo bili prehlajeni. Vse zaradi Wallyja.
Za vas je bil Apollo 7 veličastno vesoljsko plovilo, ki je krožilo okrog Zemlje približno 260 ur. Pristali ste 22. oktobra v Atlantiku, ste si oddahnili, da ste varno pristali na Zemlji, ali ste želeli v vesolju ostati dalj časa?
Ne vem, mislim, da smo bili kar veseli, da smo prišli nazaj, ker smo izpolnili večino naših ciljev. Opravili smo vsa testiranja, v bistvu so nam naložili še dodatne štiri naloge po vzletu, ker nam je šlo tam gor tako zelo dobro. Med misijo smo opazovali tudi telesno vzdržljivost, predvsem zaradi poleta na luno. Ko je napočil čas vrnitve na Zemljo, vzlet in pristanek je opravil Wally, smo preverjali, ali je s padali vse v redu. Minilo je pet, šest sekund, preden so se ti odprli, v tem času nas je bilo malce strah. Poleg tega pa je bilo ob vrnitvi na Zemljo tako zelo oblačno, da sploh nismo videli padala. Malce smo bili živčni, a poznali smo pot spusta, padala so se nato odprla, bili smo na pravi poti.
Ste si po tej misiji želeli še kdaj vrniti se v vesolje?
Vedno sem si želel iti nazaj v vesolje, ampak po tej misiji so me postavili na vodilno mesto Skylaba, ene veje vesoljske pisarne. To je bil projekt, ki je po petih letih od Apolla 7 spet raziskoval vesolje, ampak takrat je bil že nekdo drug na vodilnem mestu, jaz sem postal del rezervne ekipe, zato sem se odločil, da bom zapustil projekt. Mislim, da sem bil pri Nasi sedem ali osem let.
Bili ste del ekipe Skylaba, pa ste tudi sodelovali pri tistem manjšem “uporu”, ko je posadka prekinila povezavo z Naso in si vzela nekaj časa za počitek in občudovanje razgledov, preden so se povezali nazaj z Zemljo?
Aha, ja to je bila tretja Skylabova misija s posadko, jaz sem Naso zapustil najverjetneje šest mesecev pred prvim vzletom Skylaba.
Bili ste eden od pionirjev raziskovanja vesolja, čeprav je od vašega poleta minilo petdeset let, ste verjetno še vedno na tekočem s projekti Nase v vesolju?
Berem seveda najnovejše novice o njih, ampak povedal vam bom nekaj, kar vas bo morda presenetilo. Koliko mislite, da sem zaslužil na enajstdnevnem poletu na Apollu 7?
Nimam pojma.
660 dolarjev. Ni obstajalo nikakršno posebno plačilo, to je bilo pač moje delo. Ljudje so morda mislili, da smo s tem obogateli. Seveda sem prepričan, da se je moja kariera razvila iz tega, ljudje so me vabili na predavanja. Rad jih šokiram s tem, koliko smo se naučili in koliko smo zaslužili na tej misiji. Jaz sem takrat letel kot civilist, ki dela pri Nasi, Wally in Don sta bila v službi, mislim, da je bil Wally kapitan in on je več zaslužil, ampak ne toliko več.
660 dolarjev ali 570 evrov – če to vsoto pretvorimo v leto 2018, koliko bi bilo to danes?
Zdaj so sicer povišali plače, ko sem jaz začel delati, je bil zaslužek astronavta 13 tisoč dolarjev na leto, zdaj mislim, da je ta 70 tisoč. Zdaj bi za misijo morda zaslužil 3.000 dolarjev.
Sicer pa se zdaj Nasa ogreva za vnovičen pristanek na luni, pa tudi celo na Marsu. Postavila naj bi lunarni obvod, postavila naj bi orbitalno postajo pri luni, od tam pa naj bi pot nadaljevali proti Marsu. Nekateri špekulirajo, da je to le za ustvarjanje dela za SLS in Orion, na Mars bi lahko prišli tudi brez postanka v bližini lune. Kako vi to razumete?
Vem, kaj se dogaja. Raziskovanje Marsa je zadnja leta zelo uspešno, tako da to je zelo dobro. To je novo področje, včasih je bilo nekaj novega, ko smo pristali na luni, naslednji cilj je pristanek na enem od planetov, ampak vsi so toliko oddaljeni od Zemlje, da na obzorju ne vidim bližnjega pristanka na Marsu. Ko boste vi še živi, bomo še nadaljevali raziskovanje Marsa, ampak nisem prepričan, da bodo tam pristali ljudje. Ko se pogovarjamo o tem, nihče ne omenja nikakršnih težav na poti, sevanje, in druge stvari. Ne razvijamo nobenega plovila, ki bi ljudi obvarovalo pred nevarnostmi, ki bi zmogel pot do tja. Pa tudi ne vem, kaj si želijo doseči, ko bomo enkrat prišli na Mars. Verjamem pa, da bomo zgradili objekt na luni, na katerem bomo lahko razvijali orodja, ki so ključna, če želimo pot nadaljevati proti Marsu. To je zelo dolga pot tja in nazaj, ljudje morajo ostati čili in živi. Imeti bi morali na zalogi dovolj hrane, ki bi zadostovala za dve leti. Ste gledali film Martian? Meni je bil ta film všeč, ampak skoraj nič ni bilo realno. Mi imamo tudi Američana zdaj, ki govori o tem, da se bomo preselili na Mars. Elon Musk pravi, da lahko preživimo tam, da je treba ljudi z Zemlje preseliti tja. Ne bo se zgodilo.
Kdaj lahko sploh pričakujemo, da bi prišli tja?
Če govorimo o tem, da bi bila ta izvedba res uspešna, bo to čez 30, 40 let. Če pa govorimo le o spektaklu, pa bi se to lahko zgodilo čez 20, 30 let. Ampak tu se pojavi težava, raziskovalci govorijo o pristajanju na Marsu in posledično vzletanju z njega – to zahteva veliko stvari, ki jih mi nimamo. Samo let okrog Marsa se lahko zgodi čez 20, 25 let, če se bo vložilo v to dovolj sredstev. To bo zelo drag projekt.
Kakšno pa je vaše mnenje o načrtu Združenih držav, da bi Mednarodno vesoljsko postajo uporabljali v komercialne namene, torej bi astronavti, ki se javljajo iz vesolja, imeli na oblekah našitke različnih podjetij. Če pa se to ne bo zgodilo, naj bi ZDA celo razmišljale o deorbitiranju postaje leta 2025.
Presenečen bom, če ne bodo deorbitirali postaje. Tu je treba biti zelo previden, postajo morajo preusmeriti, da pade nekje v morje. Če tega ne bodo storili, obstaja nevarnost, da bo vstopila na Zemljo in nekje bi lahko povzročila veliko škode. Postaja je namreč zelo velika in tehta skoraj 450 ton. Ko smo prvič šli tja, je tehtala le dobrih pet ton in pol. Moje osebno mnenje pa je, da bi morali razmišljati o razvoju podobnega plovila, kot je bilo tisto, s katerim smo leteli na 135 misij. To je bilo najboljše plovilo, ki ga je kadar koli razvil človek, rad bi videl ta razvoj, a to je zelo drago.
Rusija, Kitajska in Združene države so že od nekdaj velike rivalke na področju raziskovanja vesolja. Rusi so sicer poslali prvega človeka v vesolje, Jurij Gagarin je tam letel 108 minut, Američani pa ste prvi postavili človeka na luno, prva človeška odprava z vami na krovu je raziskovala vesolje. Zdaj večino raziskav opravljajo Rusi, kakšen je fokus Združenih držav?
Prava motivacija v mojih časih je bila, da bi premagali Ruse. Ko smo končali program Gemini, smo dokazali nekaj pomembnih stvari, denimo zmožnost dela na območju brez gravitacije, pa manever, kjer se dve vesoljski plovili znajdeta v isti orbiti in v veliki bližini. Ob koncu programa Gemini tam nekje leta 1963, 1964 smo že prehiteli Ruse. In do danes smo še vedno pred Rusi, kar zadeva tehnologijo in sposobnosti. Sicer pa smo zdaj odvisni od njihovega dela, saj že šest, sedem let nismo izstrelili plovila iz Združenih držav s posadko na krovu. Zato za polete plačujemo Rusom. Oni imajo že vrsto let isto plovilo, ki se zdi zelo zanesljivo, tam so trije ljudje, ki se ne morejo veliko premikati, gre tako za avtomatiziran izstrel in avtomatizirano vrnitev. Ko bomo spet dejavni, bomo bolj osredotočeni na človeške zmogljivosti. Treba je razviti plovilo, ki pristane in tudi vzleti, na njem ne sme biti preveč hrane in drugih stvari, saj mora biti čim lažje. Kar nekaj let bo še preteklo, ko bomo ljudje spet pristali na luni – in to bo mišljeno kot nekakšna vaja, demonstracija in razvoj opreme, preden kadar koli gremo na Mars.
Gospod Walter Cunningham – hvala za prispevek k raziskovanju vesolja in deljenju te izkušnje, še zadnje vprašanje imam. Kaj je najlepši spomin raziskovanja vesolja v tistih zlatih časih?
Kar sem spoznal, je, da je do danes, 50 let po tem vzletu, Apollo 7 še vedno najdaljši, najambicioznejši, najuspešnejši testni polet v primerjavi z vsemi drugimi. To je kar v redu.
Jože Protner je enolog, znani vinarski strokovnjak, nekdanji direktor kleti VINAG, tudi nekdanji kmetijski minister in oče prvega večjega javnega martinovanja pri nas – leta 1985 v Mariboru. Za začetek smo z njim spregovorili o tradiciji martinovega. V preteklosti je bil na posestvih to praznik enakosti – gospodar in vsi njegovi delavci, hlapci, viničarji, so se zbrali v kleti in si bili vsaj en dan v letu pravzaprav enaki.
Priporočilo za preživljanje prostega časa tokrat poda Irena Ekart, ki obuja uporabo želoda v prehrani.
Kakšen je širši kontekst zgodbe, ki traja že nekaj časa? Kako razmere na poljsko-beloruski meji vplivajo na že razgreto drubeno dogajanje na Poljskem, kjer je danes dan samostojnosti, ko predvsem v Varšavi pričakujejo napete razmere na ulicah? Foto: EPA.
Kot marsikaj, je mednarodni dan prijaznosti v Sloveniji zaživel zaradi entuziazma posameznikov. Čeprav je bila deklaracija o prijaznosti podpisana že leta 1998, so ga veliko pozneje k nam zanesli prostovoljci mariborskega društva Humanitarček, ki so od leta 2016 tudi uradni ambasadorji tega dneva pri nas. Prvo leto so sledili ideji, da se neznancem na ta dan podarja rumeno cvetje, a kot prostovoljno društvo brez kakršnih koli sredstev so se že naslednje leto odločili za drugačen simbol – porisan, pobarvan ali popisan kamenček. In letos jih bo zagotovo že več kot 20.000 in tudi tukaj smo Slovenci rekorderji. Z akcijo so začeli v Mariboru, pridružili so se jim številni vrtci, šole in podjetja.
Poljski profesor, fizik in oceanograf Jacek Piskozub deluje pri Inštitutu oceanologije pri Poljski akademiji znanosti. Preučuje oceane, delovanje morja ter kako podnebne spremembe vplivajo na morsko delovanje. Še posebej se je posvetil Baltskemu morju, ki ga spremlja od blizu iz mesta Sopot na severu Poljske. Jacek Piskozub, z njim se je v Gdansku pogovarjal Gašper Andrinek, spremlja podnebno konferenco v Glasgowu, a sam ni najbolj optimističen.
Skoraj polovica Slovenk in Slovencev uživa alkohol čezmerno, prisotnost alkohola v kulturi in običajih pa je tako samoumevna, da se ti vzorci prenašajo iz roda v rod. Ker smo že dodobra zakorakali v Martinov teden, opozarjamo na preventivno akcijo Slovenija piha 0,0. Do konca tedna bodo policisti na cestah izvajali poostrene nadzore alkoholiziranosti in nagrajevali 0,0 šoferje. Sogovorniki: Vodja Sektorja za krepitev zdravja in preprečevanje odvisnosti na Ministrstvu za zdravje Vesna Marinko, vodja Sektorja prometne policije na Generalni policijski upravi magister Ivan Kapun ter naključni mladi na ljubljanskih ulicah.
Kako se z epidemijo spopadajo v Veliki Britaniji po poletnem popolnem odprtju družbe? Kakšno je zaupanje v znanost? Kako poteka vsakodnevno javno življenje in kako se občuti brexit? V živo iz Londona Luka Hvalc.
Iris Pokovec je vizualna umetnica, ki živi in dela v Ljubljani. Leta 2017 je na Akademiji za likovno umetnost in oblikovanje na Univerzi v Ljubljani magistrirala z delom Všečnost in kupljivost. Ukvarja se z odnosi med aktualno potrošniško plastiko, marketinškimi slogani 21. stoletja in sodobnim popularnim nihilizmom. In to je tudi rdeča nit njene samostojne razstave Angels & Discounts v Aksiomi.
V oddajah o športni rekreaciji, serijo z mladimi športniki nadaljujemo po strmi poti navzgor. Naši mikrofoni so bili v plezalnem objektu v Podvinu, kjer trenira tudi Vita Lukan - prva Slovenka, ki je osvojila olimpijsko medaljo v športnem plezanju. No, če smo natančni, srebrno odličje na olimpijskih igrah mladih v Buenos Airesu pred tremi leti. Vita je na trening povabila svoja varovanca, Nejca in Izo.
Matematična kocka mlade podjetniške skupine MENTHA CUBE ima namesto šestih 22 kockinih ploskev, namesto ducata kockinih robov pa kar nekaj ducatov robov več. Skupino sestavljajo študent 6. letnika medicine Matej Žnidarič, magister mehatronike Alen Kolman in razvojna psihologinja dr. Nera Božin. Z zanimivim izdelkom, matematično kocko, naj bi otrokom iz prvih razredov osnovne šole priskrbeli predmet večnega hrepenenja učiteljev in učiteljic – igračo, ki je obenem učilo. Modra kocka ima številna stikala, LCD zaslon, priključena pa je na USB polnilec – in kajpada polna števil in osnovnih računskih operacij.
Na fundaciji Poti miru v Posočju so v dobrih dveh desetletjih prejeli kakšnih tisoč prošenj potomcev vojakov, ki so padli na soški fronti. Po najrazličnejših sledeh želijo priti do njihovega groba in izvedeti še kakšno zanimivost iz njihovega življenja. Pri iskanju jim bo kmalu v pomoč tudi baza padlih vojakov, ki jo skupaj z znanstveno-raziskovalnim centrom SAZU ustvarjajo v sklopu čezmejnega Interreg projekta WALKofPEACE. Z Mihaelom Uršičem iz Fundacije Poti miru v Posočju se je pogovarjala Mariša Bizjak. Foto: WALKofPEACE
Refomatorji v stripu se selijo na oder – natančneje: na oder Kosovelove dvorane v Cankarjev dom v Ljubljani. Tam bo na praznični dan reformacije premiera predstave Reformatorji na odru. V njej nastopata Boštjan Gorenc - Pižama in Nik Škrlec. Uprizoritev je nastala po knjigi Boštjana Gorenca - Pižame ''Reformatorji v stripu'' z ilustracijami Jaka Vukotiča in s pomočjo in spremno besedo dr. Kozma Ahačiča. Foto: Darja Štravs Tisu
Plastične embalaže je vse več in vse več je konča v sežigu, na odlagališčih ali v naravi, 200 tisoč ton letno v Sredozemskem morju. V Sloveniji več kot 137 milijonov plastenk letno ne pride do reciklaže. Tako piše na spletni strani Društva za naravovarstvo in okoljevarstvo Eko krog, ki je začelo s kampanjo Zaprimo krog, s katero se zavzemajo za uvedbo kavcijskega sistema v Sloveniji. Finančna motivacija v obliki kavcije je namreč učinkovit mehanizem, ki spodbuja ločeno zbiranje plastenk, pločevink in steklenic. Tega ima že 10 evropskih držav, v osmih – po novem tudi v Avstriji – se vzpostavlja. Države EU bodo do leta 2025 morale ločeno zbrati 77 odstotkov plastenk, do leta 2029 pa 90 odstotkov in kavcijski sistem je edini, ki že dosega te cilje. Dobro prakso imajo v Litvi, kjer so kavcijski sistem vzpostavili leta 2016 in zdaj na leto zberejo približno 600 milijonov različnih steklenic. Njihov sistem smo si ogledali na povabilo neprofitne mednarodne organizacije Reloop, ki združuje industrijo, vlado in nevladne organizacije s skupno vizijo uspešnega krožnega gospodarstva, njihovo poslanstvo in vrednote pa so osredotočeni na gradnjo sveta brez onesnaževanja.
Na Kozjanskem je pred časom zaživel zanimiv čezmejen projekt, ki so ga na področju dodatne turistične ponudbe uresničili pri Razvojni agenciji Sotla v sodelovanju s slovensko-hrvaškimi partnerji. Vključuje naravno in kulturno dediščino, ki je zanimiva za spoznavanje predvsem aktivnih obiskovalcev na kolesih in konjih. Prav zato so projekt za aktiven oddih poimenovali RIDE & BIKE II.
Prejšnji četrtek se je na festivalu Indigo z naslovom Masovna hipnoza v ljubljanski Cukrarni Slavoj Žižek pogovarjal z grškim finančnim ministrom iz časa dolžniškega spravljanja Grčije na kolena. Pred pogovorom sta nekaj minut za vprašanja Yanisu Varufakisu imela tudi novinarja Arsa Aleksander Čobec in Vala 202 Gorazd Rečnik.
Gost 4. oddaje UP v 2. sezoni je Robi Špiler. S Tjašo Štruc obožujeta vrtnarjenje, imata Vrt obilja in celo vrsto sledilcev na družabnih omrežjih. Kot poudarjata sta svoj posel razvila okoli hobija in ne iz hobija. Zato svojih pridelkov ne prodajata, z veliko vnemo in natančnostjo pa predajata znanje o vrtnarjenju in svobodnem življenju z naravo. Z Anjo Hlača Ferjančič in Micem Melanškom, soustanoviteljem Hooray Studios, so med drugim govorili o drugačnem pogledu na podjetništvo, o življenju v majhni hiški in zavestnem omejevanju rasti posla.
V Mariboru je bil v četrtek poseben dan, z živo verigo so namreč selili del gradiva osrednje enote Mariborske knjižnice na Rotovškem trgu na začasno lokacijo v Trgovskem centru City na Trgu Leona Štuklja. Tja se seli zaradi gradnje težko pričakovanih novih prostorov, ki bodo del Centra Rotovž in ki bodo za zaposlene pomenili varnejše in sodobnejše delovno okolje, za obiskovalce pa prijetnejši prostor in sodobno knjižnično izkušnjo. Verigo je tvorilo približno sedemsto ljudi, ki so poudarjali pomen solidarnosti in primernega odnosa do knjig. Knjižničarji s pomočjo selitvenega servisa selijo skupaj 160 tisoč enot in za približno štiri kilometre polic. Reportažo o dogodku, na katerem je ob pomoči Mariborčanov na začasni dom pripotovalo tisoč knjig poezije, je pripravila Irena Kodrič Cizerl.
V organizaciji Vodnikove domačije prek spleta vsak drugi četrtek potekajo glasna branja za starejše, ki jih že več let uspešno organizira upokojena novinarka Lada Zei. "Ko greš skoz življenje, glasilke uporabljaš ne da bi o tem razmišljal, razen če si pevec. Pozabljivost je posledica tega, da starejši ljudje govorijo zelo malo. Večinoma so to ženske. Ob glasnem branju aktiviramo glasilke, ki prekrvavijo možgansko skorjo. Če bereš na glas, tudi če si sam, si lahko privoščiš in bereš tako, kot da si v teatru, se delaš norca iz besed."
Sestri Sandra in Nadja Keržan sta pred šestimi leti iskali službo in ker redne zaposlitve ni bilo na vidiku, sta se odločili, da si bosta priložnost ustvarili sami. Odprli sta spletno trgovino z ekološkimi čistili, prve pakete sta pošiljali kar iz Nadjine sobe. Prvi velik preskok sta naredili čez šest mesecev, ko sta najeli prostore. Sledilo je odprtje (fizične) trgovine ter razvoj lastne linije čistil Okay. Ob vseh uspehih pa tudi številni izzivi: od iskanja sodelavcev, do epidemije in prekinjenih dobavnih verig ter višjih cen surovin.
Neveljaven email naslov