Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Marko Radmilovič o poskusu oziroma uvedbi davčnih blagajn.
Na neki točki bo nagradni sklad postal tako velik, kot bo pobranih davkov!
Na hvalisanje, ki je eden glavnih principov slovenskega novinarstva, nismo imuni niti v naši skromni redakciji. Zato na začetku neskromno spomnimo, kako smo že pred meseci prvi podvomili, da bo uvedba finančnih blagajn uspešna. Danes že vemo, da je uvedba, oziroma njen poskus – fiasko. Človek bi pričakoval, da bodo vsaj mesec dni pred uvedbo tako pomembnega instrumenta uporabniki pripravljeni vsaj 90-odstotno; danes, nekaj dni po uvedbi, pa se ukvarjamo z vprašanjem, ali je vsaj polovica zavezancev sploh že dvignila znamenite certifikate, ki omogočajo namestitev blagajne. Če takšen ignorantski odnos zavezancev poskušamo razumeti, moramo do skrajnosti poenostavljati …Torej: če se država neresno obnaša do državljanov, pride trenutek, ko se začnejo državljani neresno obnašati do države.
Čeprav sta teorija in praksa davčnih blagajn skoraj v kataklizmičnih razsežnostih neuspešni, tega niti mediji, še manj pa finančna uprava, ne obešamo na veliki zvon. Najmanj, kar država potrebuje, je še ena podobno nerodna zgodba, kot je bila tista z nepremičninskim zakonom. Davčne blagajne se bodo na koncu spridile v nekakšen hibridni sistem, podoben tistemu na Hrvaškem. Ki je bila projektu velika vzornica. Tam veliki zavezanci storitev sicer uporabljajo, manjšim pa kaj takega pač ne pade na pamet. Na tržnicah, prireditvah, sejmih, pri obrtnikih in v bolj zakotnih predelih je davčno potrjen račun še vedno izjema.
Najprej in na začetku; nekaj tako strogega, eksaktnega in strah vzbujajočega kot je Finančna uprava, v svoji izreki ne bi smelo imeti nekaj tako meglenega, iracionalnega in finančno nepreglednega, kot je nagradna igra!
V Sloveniji bi bilo preveč enostavno in verjetno neosnovano trditi, da so uradniki na finančni upravi nesposobni. A da so izjemno neduhoviti, si upamo zagovarjati. Najlepši primer pomanjkanja duha med dacarji je uvedba nagradne igre, s katero boste tekmovali za privlačne nagrade. V Sloveniji, deželi iger na srečo, je vsaka nagradna igra obsojena na takojšen uspeh in tudi število ljudi, ki si je na pametni telefon preneslo programsko opremo, s pomočjo katere bodo v igri sodelovali, je velikansko. Povedano z le nekaj pretiravanja: zavezanci, ki si kljub dolžnosti davčne blagajne niso namestili, so si mirno namestili programsko opremo, s katero bodo sodelovali v nagradni igri o davčnih blagajnah.
Najprej in na začetku; nekaj tako strogega, eksaktnega in strah vzbujajočega kot je Finančna uprava, v svoji izreki ne bi smelo imeti nekaj tako meglenega, iracionalnega in finančno nepreglednega, kot je nagradna igra! Podobno, kot bi televizijski napovedovalci vremena brali iz stoletnih pratik.
Kombinacija sreče in davkov daje povsem popačeno sliko, kaj davki sploh so. Saj se zavedamo, da gre pri nagradni igri za trnek, na katerega naj bi se ujeli nedisciplinirani zavezanci in z zbiranjem ter preverjanjem dobljenih računov bi v razpuščeno slovensko davčno krajino na nek neskončno naiven način poskušali zasaditi seme davčne discipline. A nagradna igra, ki naj bi spodbujala izdajanje davčno overjenih računov, v sebi skriva lastno negacijo. Gre pa tako.
Davčna igra bo izžrebanim prinesla kar lep kupček denarja. Treba bo račun vzeti, jih zbrati določeno število, preveriti in poslati na davčno upravo in končno upati še na srečo. Sistem je nekje med lotom in športno napovedjo. Kot pri športni napovedi je treba nekaj početi in kot pri lotu je treba imeti srečo.
Tisti, ki bodo imeli srečo, bodo dobili denarno nagrado. Izplačala jih bo Finančna uprava, seveda iz pobranih davkov. Neizžrebani bodo na nek način prostovoljni davčni inšpektorji, ki bodo z zbiranjem in preverjanjem računov Finančni upravi pomagali opravljati njeno delo. Do sem vse lepo in prav, vendar se razmišljujoči vpraša: »Zakaj?« Ali ni smisel davkov predvsem to, da bomo srečni vsi? Davčni sistem v svoji teoretični osnovi jamči kolikor toliko solidarno družbo, skrbi za razporeditev družbene sreče od bogatejših k revnejšim, iz zasebnega v splošno in podobno. Sreča, ki prihaja iz davkov, naj bo enako razpršena med vsemi. Plačani davki se nam vrnejo v podobi javnega dobrega, ne pa v podobi nagradne igre!
Tako bomo pobrali vse davke, a porabili jih ne bomo za srečo vseh, temveč samo za srečo nekaterih. Izžrebanih. A tega seveda ne bo nihče opazil, kot nihče ne bo opazil, da je propadlo javno šolstvo, zdravstvo in vsaj javna infrastruktura.
Ker, kaj se bo zgodilo: Slovenci, ki se recimo množično vozijo vplačevati Evrojackpot v Avstrijo, ki igrajo športno napoved, hitre srečke in vse igre Loterije Slovenije, bodo zagrabili tudi igro Finančne uprave. Z njeno pomočjo se bo število overjenih računov strašno povečalo in Finančna uprava bo posledično povečala nagrade v igri. Iz sedanjih štirih žrebanj v letu bo prešla na mesečno in nato še na tedensko žrebanje. Loto v nedeljo po Dnevniku, Finančna uprava v ponedeljek pred Odmevi. Zaradi igre bo pobranih vedno več davkov, vendar bo igra, v kateri bo sodelovalo vedno več državljanov, posledično zahtevala vedno večji nagradni sklad. Ki se bo polnil iz pobranih davkov. Na neki točki bo nagradni sklad postal tako velik, kot bo pobranih davkov! Najlepše bo, da bodo dobitki, izplačani v nagradni igri, tudi obdavčeni in ta davek se bo po obdavčenju srečnežev vrnil nazaj v sklad za nagradno igro …
Tako bomo pobrali vse davke, a porabili jih ne bomo za srečo vseh, temveč samo za srečo nekaterih. Izžrebanih. A tega seveda ne bo nihče opazil, kot nihče ne bo opazil, da je propadlo javno šolstvo, zdravstvo in vsaj javna infrastruktura.
Manjšina, ki bo v igri Finančne uprave dobila, bo živela od dobitka, večina pa bo živela od upanja. In v tem grmu tiči nesprejemljivost nagradne igre, ki jo organizira Finančna uprava; davčni sistem zagotavlja realnost, kakršna koli že je. Nagradna igra zagotavlja iluzijo.
750 epizod
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Marko Radmilovič o poskusu oziroma uvedbi davčnih blagajn.
Na neki točki bo nagradni sklad postal tako velik, kot bo pobranih davkov!
Na hvalisanje, ki je eden glavnih principov slovenskega novinarstva, nismo imuni niti v naši skromni redakciji. Zato na začetku neskromno spomnimo, kako smo že pred meseci prvi podvomili, da bo uvedba finančnih blagajn uspešna. Danes že vemo, da je uvedba, oziroma njen poskus – fiasko. Človek bi pričakoval, da bodo vsaj mesec dni pred uvedbo tako pomembnega instrumenta uporabniki pripravljeni vsaj 90-odstotno; danes, nekaj dni po uvedbi, pa se ukvarjamo z vprašanjem, ali je vsaj polovica zavezancev sploh že dvignila znamenite certifikate, ki omogočajo namestitev blagajne. Če takšen ignorantski odnos zavezancev poskušamo razumeti, moramo do skrajnosti poenostavljati …Torej: če se država neresno obnaša do državljanov, pride trenutek, ko se začnejo državljani neresno obnašati do države.
Čeprav sta teorija in praksa davčnih blagajn skoraj v kataklizmičnih razsežnostih neuspešni, tega niti mediji, še manj pa finančna uprava, ne obešamo na veliki zvon. Najmanj, kar država potrebuje, je še ena podobno nerodna zgodba, kot je bila tista z nepremičninskim zakonom. Davčne blagajne se bodo na koncu spridile v nekakšen hibridni sistem, podoben tistemu na Hrvaškem. Ki je bila projektu velika vzornica. Tam veliki zavezanci storitev sicer uporabljajo, manjšim pa kaj takega pač ne pade na pamet. Na tržnicah, prireditvah, sejmih, pri obrtnikih in v bolj zakotnih predelih je davčno potrjen račun še vedno izjema.
Najprej in na začetku; nekaj tako strogega, eksaktnega in strah vzbujajočega kot je Finančna uprava, v svoji izreki ne bi smelo imeti nekaj tako meglenega, iracionalnega in finančno nepreglednega, kot je nagradna igra!
V Sloveniji bi bilo preveč enostavno in verjetno neosnovano trditi, da so uradniki na finančni upravi nesposobni. A da so izjemno neduhoviti, si upamo zagovarjati. Najlepši primer pomanjkanja duha med dacarji je uvedba nagradne igre, s katero boste tekmovali za privlačne nagrade. V Sloveniji, deželi iger na srečo, je vsaka nagradna igra obsojena na takojšen uspeh in tudi število ljudi, ki si je na pametni telefon preneslo programsko opremo, s pomočjo katere bodo v igri sodelovali, je velikansko. Povedano z le nekaj pretiravanja: zavezanci, ki si kljub dolžnosti davčne blagajne niso namestili, so si mirno namestili programsko opremo, s katero bodo sodelovali v nagradni igri o davčnih blagajnah.
Najprej in na začetku; nekaj tako strogega, eksaktnega in strah vzbujajočega kot je Finančna uprava, v svoji izreki ne bi smelo imeti nekaj tako meglenega, iracionalnega in finančno nepreglednega, kot je nagradna igra! Podobno, kot bi televizijski napovedovalci vremena brali iz stoletnih pratik.
Kombinacija sreče in davkov daje povsem popačeno sliko, kaj davki sploh so. Saj se zavedamo, da gre pri nagradni igri za trnek, na katerega naj bi se ujeli nedisciplinirani zavezanci in z zbiranjem ter preverjanjem dobljenih računov bi v razpuščeno slovensko davčno krajino na nek neskončno naiven način poskušali zasaditi seme davčne discipline. A nagradna igra, ki naj bi spodbujala izdajanje davčno overjenih računov, v sebi skriva lastno negacijo. Gre pa tako.
Davčna igra bo izžrebanim prinesla kar lep kupček denarja. Treba bo račun vzeti, jih zbrati določeno število, preveriti in poslati na davčno upravo in končno upati še na srečo. Sistem je nekje med lotom in športno napovedjo. Kot pri športni napovedi je treba nekaj početi in kot pri lotu je treba imeti srečo.
Tisti, ki bodo imeli srečo, bodo dobili denarno nagrado. Izplačala jih bo Finančna uprava, seveda iz pobranih davkov. Neizžrebani bodo na nek način prostovoljni davčni inšpektorji, ki bodo z zbiranjem in preverjanjem računov Finančni upravi pomagali opravljati njeno delo. Do sem vse lepo in prav, vendar se razmišljujoči vpraša: »Zakaj?« Ali ni smisel davkov predvsem to, da bomo srečni vsi? Davčni sistem v svoji teoretični osnovi jamči kolikor toliko solidarno družbo, skrbi za razporeditev družbene sreče od bogatejših k revnejšim, iz zasebnega v splošno in podobno. Sreča, ki prihaja iz davkov, naj bo enako razpršena med vsemi. Plačani davki se nam vrnejo v podobi javnega dobrega, ne pa v podobi nagradne igre!
Tako bomo pobrali vse davke, a porabili jih ne bomo za srečo vseh, temveč samo za srečo nekaterih. Izžrebanih. A tega seveda ne bo nihče opazil, kot nihče ne bo opazil, da je propadlo javno šolstvo, zdravstvo in vsaj javna infrastruktura.
Ker, kaj se bo zgodilo: Slovenci, ki se recimo množično vozijo vplačevati Evrojackpot v Avstrijo, ki igrajo športno napoved, hitre srečke in vse igre Loterije Slovenije, bodo zagrabili tudi igro Finančne uprave. Z njeno pomočjo se bo število overjenih računov strašno povečalo in Finančna uprava bo posledično povečala nagrade v igri. Iz sedanjih štirih žrebanj v letu bo prešla na mesečno in nato še na tedensko žrebanje. Loto v nedeljo po Dnevniku, Finančna uprava v ponedeljek pred Odmevi. Zaradi igre bo pobranih vedno več davkov, vendar bo igra, v kateri bo sodelovalo vedno več državljanov, posledično zahtevala vedno večji nagradni sklad. Ki se bo polnil iz pobranih davkov. Na neki točki bo nagradni sklad postal tako velik, kot bo pobranih davkov! Najlepše bo, da bodo dobitki, izplačani v nagradni igri, tudi obdavčeni in ta davek se bo po obdavčenju srečnežev vrnil nazaj v sklad za nagradno igro …
Tako bomo pobrali vse davke, a porabili jih ne bomo za srečo vseh, temveč samo za srečo nekaterih. Izžrebanih. A tega seveda ne bo nihče opazil, kot nihče ne bo opazil, da je propadlo javno šolstvo, zdravstvo in vsaj javna infrastruktura.
Manjšina, ki bo v igri Finančne uprave dobila, bo živela od dobitka, večina pa bo živela od upanja. In v tem grmu tiči nesprejemljivost nagradne igre, ki jo organizira Finančna uprava; davčni sistem zagotavlja realnost, kakršna koli že je. Nagradna igra zagotavlja iluzijo.
Zdravniki zaradi svojega humanega poslanstva, družbenega pomena in socialnega statusa spadajo med skupino poklicev, ki so za javnost privlačni
Vsa zgodovina, vse religije, filozofije in vzgoja tako posameznika kot narodov svarijo pred kaznijo. Kazni se bojimo, zaradi kazni živimo.
Kdaj in kdo se je spomnil, da naj politiki nosijo čelade med polaganjem temeljnega kamna, ni natančno znano
Nizka volilna udeležba bo problem toliko časa, dokler bodo nanjo opozarjali tisti, ki jo povzročajo.
Glavna novica prejšnjega tedna je napoved vlade, da po letu 2030 v Sloveniji ne bo več avtomobilov, ki onesnažujejo okolje. Grobo rečeno. Bolj tehnično: vlada se je zavezala, da se bodo pod Alpami od 2030 naprej prodajali samo avtomobili z manj kot 50 g izpusta CO2 na prevoženi kilometer. V praksi to pomeni, da vlada meni, kako bodo po letu 2030 v Sloveniji na prodaj skoraj izključno električni avtomobili.
Da smo pečeni in da svet stoji na robu prepada, ni več nobena novica. A pretekle dni so temni obeti apokalipse dobili tudi povsem stvarne dokaze. Pa s tem seveda ne mislimo na twitte puhloglavcev ali vzpon ekstremnih skupin in ideologij. Dokaz, da bomo šli kot civilizacija rakom žvižgat, se, kot že nekajkrat do zdaj, skriva v maslu. V putru, po domače.
Premiera Slovenije in Hrvaške sta se ob robu sestanka voditeljev držav Evropske unije v Estoniji ločeno srečala z nemško kanclerko Merklovo. Kako pa je to srečanje izgledalo?
Po referendumskem koncu tedna se dežela prebuja v referendumski teden. In kot že tolikokrat, se dneve po referendumih sprašujemo eno in isto stvar. Zakaj in čemu referendumi? Če bi bili resničen izraz ljudske volje, bi bilo tole pisanje brezpredmetno; ker pa gre pri referendumih vedno znova za bolj ali manj invalidne procese znotraj družbe, si zaslužijo površno in najverjetneje napačno analizo.
Marko Radmilovič se tokrat sprašuje, kaj je onkraj zlate medalje slovenskih košarkašev, kaj je onkraj src na parketu, kaj je onkraj "svaka jim čast" in kaj onkraj "kdor ne skače, ni Sloven'c".
Po poletnem premoru se Zapisi iz močvirja vračajo z razmišljanjem o tepcih, ki se na različnih koncih sveta spogledujejo z vojno.
Iz počitniškega ugodja nas je zbezal izreden dogodek – objavljena arbitraža o slovensko-hrvaški meji. Ne moremo dovoliti, da bi delovni ljudje in občani ostali brez razumljive razlage arbitraže.
Vlada poskuša obrniti prepričanje, da je neuspešna, z bolj ali manj posrečenimi PR-akcijami. Kamor sodi tudi povečano Cerarjevo javno pojavljanje.
Nenadna skrb za davkoplačevalce, ki v luči neprodaje NLB ne smejo biti ponovno oškodovani, se zdi milo rečeno neiskrena.
Ne bomo sicer odkrili tople vode, a nekaj pojasnil z nedavno pobudo predsednice Nove Slovenije je le treba dati. Ljudmila Novak je slovenski vladi predlagala, da vsakemu paru, ki v Sloveniji sklene zakonsko zvezo, po končanem obredu slovenska država podari slovensko zastavo.
Če si drznemo današnje stanje razglasiti kot tretjo svetovno vojno, avtomatično dobimo odgovor na duhovito misel velikega Alberta. “Ne vem, s čim se bo bojevala tretja svetovna vojna, četrta se bo s palicami in kamni,” je genialno dahnil veliki mož. Danes poznamo odgovor: “Tretja svetovna vojna se bo bojevala z belimi kombiji in noži!”
Danes pa o dogodku, ki ima v histerično drvečem času že precejšnjo brado, a si zaradi pomembnosti vse rabote na našo sedanjost zasluži podrobnejšo analizo. Govorimo o sojenju Janezu Janši zaradi razžalitve dveh novinarskih kolegic. Stvar je bila končana, kolegici čakata na odškodnino, čeprav ta ne izbriše klevet in vse skupaj bi slej kot prej potonilo v brezčasnost slovenskih bizarnosti. A se je odvetnik toženega domislil, da sodba Janši ni bila vložena, ker ima premajhen, oziroma prepoln poštni nabiralnik, oziroma da poštar z uradno pošto v tem primeru ni ravnal pravilno in da naslovnika ni bilo doma. Ker je bil na dopustu. Zato morajo postopek obnoviti. In tako naprej in tako nazaj.
Danes pa nekaj v obrambo olike in zdrave pameti. Bližajo se volitve. Kot ste zagotovo opazili. Najpogostejši znak bližajočih se volitev so politični analitiki, ki se začnejo v medijih pojavljati pogosteje kot vremenarji. “Ena lastovka še ne prinese pomladi, trije politični analitiki pa že prinesejo volitve.” Prihajajo volitve! Merilci javnega mnenja se vznemirijo. Novi obrazi se pobrijejo. Stari obrazi postanejo priljudni. Člani republiške volilne komisije se zberejo na skrivni lokaciji. Prostore osnovnih šol in vaških skupnosti pometejo. Stranke imajo kongrese. Če kongres nima stranke, jo ustanovi. Take stvari se dogajajo, ko se bližajo volitve.
Danes pa na kratko, kajti mudi se. Zastavili si bomo temeljno vprašanje razvoja in s tem prihodnosti te države: “Zakaj v Sloveniji ni mogoče ničesar več zgraditi?” Vprašanje bomo postavili brez večje ambicije nanj odgovoriti, kajti že tako se v javnosti potika preveč odgovorov na zastavljeno vprašanje, kar pa je pravzaprav del problema.
Saga o veleposlaniku v Španiji, ki je med letoma 2007 in 2010 na veliko kupoval gospodinjske pripomočke in orodje, se počasi približuje koncu. Med sojenji, zastaranji in zahtevami po povračilu škode z obeh strani je prejšnje dni koprsko sodišče odločilo, da je njegova ekscelenca dejanja storila v neprištevnem stanju. Izvedenec je navedel psihiatrično bolezen, za katero boleha dotični in primer je za zdaj končan. Ob robu sodne sage smo kot zainteresirana javnost izvedeli še nekaj pikantnih, nekaj pa celo čudnih detajlov. Da je njegova ekscelenca še pred Madridom spolno napadel otroka, da je neracionalno zapravljal in tako naprej in tako nazaj.
Neveljaven email naslov