Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Kaj mislite, kakšno oceno bi dobili partizani, če bi jih ocenjeval Nato?
Kaj mislite, kakšno oceno bi dobili partizani, če bi jih ocenjeval Nato?
Danes pa nekaj malega o slovenski vojski. Priljubljeno temo preteklih dni je treba osvetliti še z nekaterih, do danes neznanih zornih kotov. Najprej: trenutni slovenski vojaki, ki so si prislužili negativno oceno na ocenjevanju NATA, niso prvi slovenski vojaki. Naša vojska se naslanja na slavno tradicijo slovenskih fantov s puško v roki, ki so že velikokrat v zgodovini dokazali, kako zelo so “Combat ready”, “spremni za borbu” ali “mehr Rum, mehr Sturm” –oziroma kar je v vojaški znanosti podobnih opisnih ocen.
Torej; kaj mislite, kakšno oceno bi dobili partizani, če bi jih ocenjeval Nato? Naši dedje so se v neprimerni obutvi, predvsem pa z oborožitvijo, ki ni bila po Natovih standardih, največkrat slabo vodeni z dvema taktičnima zamislima, eno za naprej in eno za nazaj, spopadli s sovragom. Še sreča, da med letoma 41 in 45 ni bilo Natovih ocenjevalcev; negativno ocenjena bi slovenska narodnoosvobodilna vojska sedela doma in se pridružila tihi kategoriji tistih, o katerih se danes med partizansko-belogardističnim ravsom prav malo govori; “krompirvahterji”, po slovensko skrivači, so bili nekaj manj častna, zato pa toliko bolj pragmatična kategorija nabornikov, ki pa je v poznejših letih krepko vplivala na slovensko zgodovino.
Premaknimo se od slavne zgodovine slovenske vojske, ki so jo sedanje generacije vojakov menda onečastile, nazaj k sodobnosti. Mogočo rešitev, kako uspešno braniti slovensko deželo, če že vojska tega ne zmore, je predlagal isti človek, ki je na simbolni ravni slovensko vojsko tudi ocenil kot nesposobno. Donald ameriški je predlagal oborožitev učiteljev. Sicer v drugačnem kontekstu in kot rešitev notranjepolitičnih težav, a ta predlog bi moral slovenski generalštab zdaj, ko ga vodi nov, mlad in neobremenjen oficir, vzeti na znanje.
Torej; kako bi bila videti slovenska obramba, če bi namesto vojakov za varnost skrbeli oboroženi učitelji?
Najprej in na začetku: slovenski učitelji so glede na stavko primerno motivirani, beri razpištoljeni, in oboroženi bi pomenili mogočno silo, ki se ji noben Natov ocenjevalec ne bi upal dati negativne ocene. Predvsem zato, ker so po navadi učitelji tisti, ki delijo negativne ocene … Posledično pa imajo učitelji z ocenjevanji, tudi z inšpektorji, bogatejše izkušnje kot vojaki. Si lahko zamislite oboroženo učiteljstvo recimo na mednarodni misiji? Učiteljski aktiv četrtih razredov proti iraški republikanski gardi! Ali pa specialna enota telovadnih učiteljev, ki pomaga kurdskim pešmergam pri napadu na enote kalifata. Da ne govorimo o taktičnem mojstrstvu Slovenskega združenja ravnateljev.
Hočemo povedati, kako se od partizanske vojske sem Slovenci bojujemo z neortodoksnimi sredstvi na neobičajen način, pa smo vojaško kar uspešni. V tistem trenutku, ko smo zapustili svojo improvizirano vojaško doktrino in se pridružili tehnicističnim vojskam Nata, smo hkrati izgubili svojo primerjalno prednost in posledično izpadli iz kategorije za boj pripravljeni!
Lep dokaz zgornjih trditev nam ponujajo sumničenja in namigovanja vladne strani o tem, kako je v vojsko vdrla politika. Sumijo, da se strokovnost znotraj vojske zanemarja in podreja določenim politikam in politikom, kar je nevzdržno. A dovolite nam teoretični popravek: vojska je vedno najprej politična, šele zatem strokovna – če se lahko streljanje na druge ljudi označi kot stroka … sicer je izraz “stroka” še vedno bolj primeren kot Sunzijevo razumevanje vojne kot umetnosti; a tudi označba, da je vojak “strokovnjak”, zveni zlovešče.
Kakorkoli: glavni vojakov motiv, ko nosi glavo naprodaj, je vedno in najprej politični motiv. Če ni plačanec in svojo srečo izziva na tujem za plačilo, seveda. Domoljubje, branjenje ognjišča, obramba pred agresijo, pomoč soljudem v stiski – take stvari so prej posledica moralno-političnih kot strokovnih vzgibov. In prej posledica političnih kot strokovnih ukazov.
Mimogrede: s tega stališča se zdi naborniški sistem primernejši in učinkovitejši kot profesionalna vojska; saj v prvem primeru postane obramba domovine, kot bi se reklo po starem, »res publica«! Kot profesionalci pa se vojaki najprej trudijo za vsakdanji kruhek. Obramba domovine tako preide pod jurisdikcijo delovno-pravne zakonodaje.
Ob negativni oceni slovenske vojske pa v miru in tišini poteka še en vojaški škandal, za katerega ni mar nobenemu od vodilnih medijev, še manj pa slovenskemu vojaškemu vrhu.
Ko je 1. novembra leta 1918 general Maister prevzel oblast v Mariboru, je to storil skoraj golorok, brez vojske. V naslednjih nekaj mesecih je z vojaško silo dosegel, da je znotraj slovenskih meja ostal velik del slovenskega etničnega prostora na severovzhodu. General je s svojimi dejanji in s svojimi borci odšel v legendo – čeprav so se ga poznejši režimi in voditelji po malem odrekli. Ko je leta 1934 umrl, je bil deležen najveličastnejšega pogreba, kar jih je Maribor videl do takrat. Za zahvalo so leta 1978 njegov kip zabrisali iz mestne hiše, v kateri je bil med boji za osvoboditev severne meje njegov štab.
General pa nima miru niti danes. Medtem ko se med intervjuji vojaški sogovorniki televizijskih ekip še kako radi slikajo pod njegovima ljubljanskima kipoma, pa je v javnosti zaokrožil predlog, po katerem bi njegove posmrtne ostanke izkopali in jih iz centralnega mariborskega pokopališča Pobrežje preselili na satelitsko pokopališče Dobrava. Vzrok prekopa naj bi bila domnevna Plečnikova grobnica, ki jo je mojster načrtoval za generala in za katero naj bi bilo na Pobrežju enostavno premalo prostora. Razprava za in proti je žal ostala omejena na mesto Maribor … Tistega dela javnosti, ki razume generala kot eno temeljnih oseb slovenske zgodovine dvajsetega stoletja, pa informacija o preselitvi sploh ni dosegla! A zdrava pamet narekuje, da bi o tako dramatičnem posegu v slovensko vojaško preteklost – ob generalovi družini, seveda – moralo imeti izdelano mnenje tudi ministrstvo za obrambo.
S tem ko je posmrtna usoda enega največjih slovenskih vojakov prepuščena lokalni politiki, se Natova negativna ocena slovenski vojski razširja tudi na simbolno področje.
750 epizod
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Kaj mislite, kakšno oceno bi dobili partizani, če bi jih ocenjeval Nato?
Kaj mislite, kakšno oceno bi dobili partizani, če bi jih ocenjeval Nato?
Danes pa nekaj malega o slovenski vojski. Priljubljeno temo preteklih dni je treba osvetliti še z nekaterih, do danes neznanih zornih kotov. Najprej: trenutni slovenski vojaki, ki so si prislužili negativno oceno na ocenjevanju NATA, niso prvi slovenski vojaki. Naša vojska se naslanja na slavno tradicijo slovenskih fantov s puško v roki, ki so že velikokrat v zgodovini dokazali, kako zelo so “Combat ready”, “spremni za borbu” ali “mehr Rum, mehr Sturm” –oziroma kar je v vojaški znanosti podobnih opisnih ocen.
Torej; kaj mislite, kakšno oceno bi dobili partizani, če bi jih ocenjeval Nato? Naši dedje so se v neprimerni obutvi, predvsem pa z oborožitvijo, ki ni bila po Natovih standardih, največkrat slabo vodeni z dvema taktičnima zamislima, eno za naprej in eno za nazaj, spopadli s sovragom. Še sreča, da med letoma 41 in 45 ni bilo Natovih ocenjevalcev; negativno ocenjena bi slovenska narodnoosvobodilna vojska sedela doma in se pridružila tihi kategoriji tistih, o katerih se danes med partizansko-belogardističnim ravsom prav malo govori; “krompirvahterji”, po slovensko skrivači, so bili nekaj manj častna, zato pa toliko bolj pragmatična kategorija nabornikov, ki pa je v poznejših letih krepko vplivala na slovensko zgodovino.
Premaknimo se od slavne zgodovine slovenske vojske, ki so jo sedanje generacije vojakov menda onečastile, nazaj k sodobnosti. Mogočo rešitev, kako uspešno braniti slovensko deželo, če že vojska tega ne zmore, je predlagal isti človek, ki je na simbolni ravni slovensko vojsko tudi ocenil kot nesposobno. Donald ameriški je predlagal oborožitev učiteljev. Sicer v drugačnem kontekstu in kot rešitev notranjepolitičnih težav, a ta predlog bi moral slovenski generalštab zdaj, ko ga vodi nov, mlad in neobremenjen oficir, vzeti na znanje.
Torej; kako bi bila videti slovenska obramba, če bi namesto vojakov za varnost skrbeli oboroženi učitelji?
Najprej in na začetku: slovenski učitelji so glede na stavko primerno motivirani, beri razpištoljeni, in oboroženi bi pomenili mogočno silo, ki se ji noben Natov ocenjevalec ne bi upal dati negativne ocene. Predvsem zato, ker so po navadi učitelji tisti, ki delijo negativne ocene … Posledično pa imajo učitelji z ocenjevanji, tudi z inšpektorji, bogatejše izkušnje kot vojaki. Si lahko zamislite oboroženo učiteljstvo recimo na mednarodni misiji? Učiteljski aktiv četrtih razredov proti iraški republikanski gardi! Ali pa specialna enota telovadnih učiteljev, ki pomaga kurdskim pešmergam pri napadu na enote kalifata. Da ne govorimo o taktičnem mojstrstvu Slovenskega združenja ravnateljev.
Hočemo povedati, kako se od partizanske vojske sem Slovenci bojujemo z neortodoksnimi sredstvi na neobičajen način, pa smo vojaško kar uspešni. V tistem trenutku, ko smo zapustili svojo improvizirano vojaško doktrino in se pridružili tehnicističnim vojskam Nata, smo hkrati izgubili svojo primerjalno prednost in posledično izpadli iz kategorije za boj pripravljeni!
Lep dokaz zgornjih trditev nam ponujajo sumničenja in namigovanja vladne strani o tem, kako je v vojsko vdrla politika. Sumijo, da se strokovnost znotraj vojske zanemarja in podreja določenim politikam in politikom, kar je nevzdržno. A dovolite nam teoretični popravek: vojska je vedno najprej politična, šele zatem strokovna – če se lahko streljanje na druge ljudi označi kot stroka … sicer je izraz “stroka” še vedno bolj primeren kot Sunzijevo razumevanje vojne kot umetnosti; a tudi označba, da je vojak “strokovnjak”, zveni zlovešče.
Kakorkoli: glavni vojakov motiv, ko nosi glavo naprodaj, je vedno in najprej politični motiv. Če ni plačanec in svojo srečo izziva na tujem za plačilo, seveda. Domoljubje, branjenje ognjišča, obramba pred agresijo, pomoč soljudem v stiski – take stvari so prej posledica moralno-političnih kot strokovnih vzgibov. In prej posledica političnih kot strokovnih ukazov.
Mimogrede: s tega stališča se zdi naborniški sistem primernejši in učinkovitejši kot profesionalna vojska; saj v prvem primeru postane obramba domovine, kot bi se reklo po starem, »res publica«! Kot profesionalci pa se vojaki najprej trudijo za vsakdanji kruhek. Obramba domovine tako preide pod jurisdikcijo delovno-pravne zakonodaje.
Ob negativni oceni slovenske vojske pa v miru in tišini poteka še en vojaški škandal, za katerega ni mar nobenemu od vodilnih medijev, še manj pa slovenskemu vojaškemu vrhu.
Ko je 1. novembra leta 1918 general Maister prevzel oblast v Mariboru, je to storil skoraj golorok, brez vojske. V naslednjih nekaj mesecih je z vojaško silo dosegel, da je znotraj slovenskih meja ostal velik del slovenskega etničnega prostora na severovzhodu. General je s svojimi dejanji in s svojimi borci odšel v legendo – čeprav so se ga poznejši režimi in voditelji po malem odrekli. Ko je leta 1934 umrl, je bil deležen najveličastnejšega pogreba, kar jih je Maribor videl do takrat. Za zahvalo so leta 1978 njegov kip zabrisali iz mestne hiše, v kateri je bil med boji za osvoboditev severne meje njegov štab.
General pa nima miru niti danes. Medtem ko se med intervjuji vojaški sogovorniki televizijskih ekip še kako radi slikajo pod njegovima ljubljanskima kipoma, pa je v javnosti zaokrožil predlog, po katerem bi njegove posmrtne ostanke izkopali in jih iz centralnega mariborskega pokopališča Pobrežje preselili na satelitsko pokopališče Dobrava. Vzrok prekopa naj bi bila domnevna Plečnikova grobnica, ki jo je mojster načrtoval za generala in za katero naj bi bilo na Pobrežju enostavno premalo prostora. Razprava za in proti je žal ostala omejena na mesto Maribor … Tistega dela javnosti, ki razume generala kot eno temeljnih oseb slovenske zgodovine dvajsetega stoletja, pa informacija o preselitvi sploh ni dosegla! A zdrava pamet narekuje, da bi o tako dramatičnem posegu v slovensko vojaško preteklost – ob generalovi družini, seveda – moralo imeti izdelano mnenje tudi ministrstvo za obrambo.
S tem ko je posmrtna usoda enega največjih slovenskih vojakov prepuščena lokalni politiki, se Natova negativna ocena slovenski vojski razširja tudi na simbolno področje.
V kriznih časih je naša posebna skrb posvečena otrokom. In ena največjih nevarnosti, ki prežijo nanje, so neprimerne vsebine, do katerih lahko po naključju ali pa celo hote dostopajo med vsemi temi urami, preživetimi pred računalniškimi ali televizijskimi ekrani. Danes bomo opozorili na vsebine, ki še niso v fokusu staršev in niso regulirane ter kot take še niso razumljene kot neprimerne za naše otroke – kljub temu pa so lahko dostopne in sposobne duševni razvoj vašega otroka nepovratno zavreti. V okviru naše redakcije se je oblikovala posebna skupina, ki predlaga dopolnitve starševskega nadzora …
Danes pa o priljubljeni temi, ki pa jo bomo osvetlili s povsem nove perspektive. Govorili bomo o teorijah zarote! Kot je znano nekaj zelo dobro obveščenim posameznikom, smo v našem skromnem uredništvu del mednarodne zarote, ki bi rada za krmilo planeta spravila pisce kolumn! Ti bi nato ves svet prisilili v neskončno pisanje glos, kozerij, analiz, komentarjev in podobnih novinarskih zvrsti. Vsi napori borcev za demokracijo, da obrzdajo osrednje medije, kjer kolumnisti običajno iščemo in tudi najdemo zatočišče, so tako povsem upravičeni. Ta samoizpovedni uvod je potreben, da se soočimo z zahtevnim miselnim konstruktom, ki edini na teoretični ravni razloži teorijo zarot … In sicer: Najbolj zarotniška je tista teorija zarote, ki v lažnivih medijih prikrito nakazuje, da teorij zarot ni.
Ker so kulturne ustanove zaprte in je ponudba kakovostne zabave okrnjena, se moramo nasloniti na to, kar je ostalo. In zagotovo je najatraktivnejša prireditev na sporedu v matinejskem času, ko se vsak dan ob enajsti uri začne novinarska konferenca o poteku epidemije med Slovenci. Dolgoletni igralec slovenskega teatra Jelko Kacin je nesporni prvak koronskega odra in nekaj dni nazaj je spet užgal enega svojih večnih monologov, ob katerih so klasiki svetovne dramatike kot poeti z zadnjih strani šolskih glasil.
Začnimo leto z optimističnim tonom. Da se nam ne bi spet zgodilo, da bomo konec leta 2021 vili roke k nebu, naj se to že enkrat konča in naj se začne 2022. Ko vsakdan spremljamo v kontekstu in s čim širšim pogledom, naša realnost postane lažje razumljiva. V glavnem pa bolj optimistična …
V zadnji oddaji koledarskega leta, ki bo šlo v zgodovino, pa nekaj o enotnosti. Katastrofalno leto je namreč s seboj prineslo tudi nekaj pomembnih osamosvojitvenih obletnic, ki pa jih pod nobenim pogojem ne smemo enačiti z občo in celoletno katastrofo. Osamosvojitev in njena trideseta obletnica sta bili ena redkih svetlih točk leta 2020 in hvala covidu-19, da je bilo proslavljanje samo virtualno. Tako smo se rešili sramot in zapletov z zastavonošami, političnimi in značajskimi razlikami praznovalcev ter državne proslave v Cankarjevem domu. Čeprav se je tudi televizijska proslava izkazala, ko je smeli scenarist veličino Slovenije poudaril z bedo Jugoslavije; ali kot radi rečejo slovenski obrtniki, ko si ogledujejo delo predhodnikov: "Ja kdo vam pa je to delal!"
Najpogostejša želja letošnjih obdarovanj leta je cepivo proti covidu-19 in palčki so si na severnem tečaju brade bogato omastili s farmacevtskimi milijoni … končno pa smo tudi izvedeli, čemu ima necepljeni Rudolf rdeč nos.
Ob sprostitvi nekaterih epidemioloških omejitev se bomo v naši skromni oddaji le še enkrat več odrekli kritični analizi in se posvetili osnovni vlogi javnega medija, ki je informirati in poročati. Kajti če hočemo premagati epidemijo, moramo vsi vložiti ne le skupen napor, temveč tudi pozabiti na razlike, ki nas delijo – kot nam vztrajno polaga na dušo predsednik republike. Vsi bi morali pokazati več zaupanja tako do vlade kot do politike nasploh; in ko bi zaupanje prišlo, bi epidemija odšla.
Lovopusta je konec in sezona lova se je začela. Do pomladi moramo uloviti krivca. Ga upleniti in nagačiti. Preveč je bilo trpljenja, preveč odpovedovanja, preveč čustev, preveč prelitega črnila in veliko preveč smrti, da bi epidemija lahko minila brez krivca. Kljub temu da bo iskanje strastno, da bodo mediji šli za vroče žemlje, da bodo padale glave in rastli novi preroki, ni pričakovati, da bomo krivca našli. Mi bomo trdili, da so krivi Oni, Oni bodo trdili, da smo krivi Mi. Najprej in na začetku: kdo so Oni? Oni so politične in gospodarske elite, institucije države, organi v sestavi in združenje navijačev vsega naštetega. Mi smo pa Mi.
Danes pa pomembna novica iz znanosti. Na grozo vladajoče elite bomo govorili o literarni zgodovini. Danes vam premierno odkrivamo, mogoče ne najpomembnejšo ali največjo, vsekakor pa najbolj trpežno oziroma najbolj obstojno figuro slovenske zgodovine: odkrivamo vam Karla Velikega Slovenskega
Nova realnost je končno zavzela še zadnjo trdnjavo stare normalnosti, ki je seveda ekonomsko propagandni program. "Reklame" po domače. Kar nenadoma so se pojavile reklame za izdelke, ki še nikoli prej niso napadli naših polic, src in denarnic. Recimo vitamin "D" se je v sodobnih reklamah iz sorazmerno anonimnega vitamina prelevil v vladarja vitaminskega cesarstva!
Minister, ki ima na skrbi devetdeset odstotkov vašega življenja, vam mora, če se želite poročiti, za to izdati primerno potrdilo.
Povsem neideološko gledano imamo le eno resnično dobro politično kratico, ki je seveda "DEMOS!" Kratica, ki opravlja svojo osnovno dolžnost kratice, hkrati pa je tudi sama po sebi nosilec mogočne simbolne sporočilnosti. Žal se Demos – tudi kot kratica – ni obdržal. In danes imamo torej KUL, ki bi želel vsaj zveneti, če ne že biti cool.
Čemu današnji politiki komunicirajo z nami znotraj 280-znakovnega univerzuma?
Mnogo poslušalcev, pa tudi državljanov na sploh se čudi, nekateri se celo razburjajo nad valom zamenjav, ki je zalil našo družbeno stvarnost. Zamenjave so ob koronavirusu druga najbolj popularna tema trenutka, po našem svetem prepričanju pa bi mu morale v medijskih objavah stati ob boku. Piše: Marko Radmilovič
Če danes laž poskušaš prodati kot resnico, kako naj vemo, da jutrišnja resnica ne bo laž?
Danes pripravljamo odgovor za vse tiste, ki se sprašujete, kam je vrag odnesel šalo. Po temeljiti analizi opozoril stroke na eni strani in na drugi strani po analizi ravnanja javnosti, sploh pa po reakcijah vladajočih, smo se prvi prikopali do odgovora na usodno vprašanje "kam je vrag odnesel šalo".
Pozdrav s komolcem ima nekaj resnih pomanjkljivosti, ki jih bomo na tem mestu razčlenili. Piše: Marko Radmilovič.
Najprej se je treba spoprijeti z barvami. So tri, pogojno štiri, s tem da je ena drugačna.
"Stolpomanija", ki smo ji priča v Sloveniji, bo sicer prinesla turiste in dobiček, odnesla pa še zadnja mesta absolutnega miru …
Dejstvo je, da slovenske gozdove ropajo in to povsem konkretno: iz gozdov nepridipravi kradejo drevesa.
Neveljaven email naslov