Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Z Maxom Zimanijem, vodjo Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko, se je pogovarjala Špela Šebenik.
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Ko je prišel v Slovenijo, so se njegova pričakovanja izkazala za nerealna.
“To je bil največji šok. Sploh nisem mislil, da obstajajo Evropejci, ki so revni, da obstajajo Evropejci, ki nimajo bivalnih prostorov, brezdomci. Kaj šele, da obstajajo Evropejci s samomorilskimi težnjami ali alkoholiki. Bil sem pač vzgojen, da smo idealizirali Evropo in evropsko življenje.”
Tako je doma v Zimbabveju pustil vse svoje plošče, češ da jih bo že v Evropi lahko ponovno in poceni kupil. V Sloveniji pa se takrat ni dobilo niti Boba Marleyja. Tudi sadja ne.
Ta nerealna pričakovanja se niso spremenila. Veliko Afričanov, ki prihaja v Evropo z begunskim tokom čez Balkan ima prav tako napačne predstave o tem, kako sistem v Evropi deluje. “Od Evrope pričakujejo rešitve,” pravi Zimani, ki je že kmalu spoznal, da se v Evropi o Afriki govori slabše, kot je v resnici, o Evropi pa se v Afriki poroča lepše.
Danes Max Zimani, vodja Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko in pomaga tujcem v Sloveniji do prve zaposlitve in vstopa na trg dela, opaža, da ljudje v Slovenijo prihajajo predvsem zaradi ljubezni (včasih so prihajali študirat). Skrbi pa ga, ker opaža, da želijo za Zahod ne le migranti, ki prečkajo našo državo danes. Celo nekaj njegovih prijateljev, ki že dalj časa živijo v Sloveniji, resno razmišljajo o tem, da bi šli v Avstrijo ali Veliko Britanijo. To kaže, da je nekaj narobe, da, bi rekel Max, “nekaj ne štima”.
“Ograja je dokaz stanja duha v Sloveniji. Slovenija je dejansko postala bolj zaprta. Ko sem prišel v Slovenijo, je bila ta del Jugoslavije, ki je bila vodilna sila gibanja neuvrščenih držav. Ko je Slovenija dobila neodvisnost, je svoj status v tem gibanju spremenila. Mislim, da je bila to ena izmed prvih ključnih napak, saj ji tega ne bi bilo treba narediti. S tem je le izgubila nekaj prijateljskih, političnih in kulturnih vez, ki bi jih danes lahko zelo izkoristila.
Dodal bi še to: ko sem prišel, solidarnost ni bila le prazna beseda. Solidarnost je veljala med ljudmi in tudi med narodi. Danes pa se mi zdi, da je veliko več individualizma. A po drugi strani mi je zelo všeč – tega pa včasih ni bilo -, da mladi danes veliko potujejo.”
Čeprav je že 30 let v Sloveniji in je tu odprl svoje podjetje in si ustvaril družino, se vedno vsak dan sliši besedo črnec. Pa ga prizadene? Max Zimani pravi, da prizadetost ni prava beseda, gre nekaj drugega.
“Veste besede so pomembne, ker te označujejo. Ne glede na to, kako se ti osebno počutiš, te znajo vreči v en koš in potem te družba vsaj delno obravnava na podlagi tega, kako si označen. Beseda črnec te vrže v koš, ki praktično pomeni manjvreden. Zato mi ni všeč, čeprav jo uporablja veliko ljudi. Ne pomeni sicer, da vsak, ki jo reče, misli slabo, ampak te vseeno, hočeš nočeš, nekam umesti.”
400 epizod
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Z Maxom Zimanijem, vodjo Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko, se je pogovarjala Špela Šebenik.
50-letni Zimbabvejec Max Zimani je v Slovenijo oz. v takratno skupno državo Jugoslavijo prišel že pred 30 leti študirat, zato je njegova zgodba različna od tistih Afričanov, ki v Slovenijo – ali pa še raje v Evropo – prihajajo v zadnjih letih. A nekaj ostaja enako, pravi – to, da je Evropa v očeh Afričanov še vedno dežela, kjer se cedita med in mleko. Ko je prišel v Slovenijo, so se njegova pričakovanja izkazala za nerealna.
“To je bil največji šok. Sploh nisem mislil, da obstajajo Evropejci, ki so revni, da obstajajo Evropejci, ki nimajo bivalnih prostorov, brezdomci. Kaj šele, da obstajajo Evropejci s samomorilskimi težnjami ali alkoholiki. Bil sem pač vzgojen, da smo idealizirali Evropo in evropsko življenje.”
Tako je doma v Zimbabveju pustil vse svoje plošče, češ da jih bo že v Evropi lahko ponovno in poceni kupil. V Sloveniji pa se takrat ni dobilo niti Boba Marleyja. Tudi sadja ne.
Ta nerealna pričakovanja se niso spremenila. Veliko Afričanov, ki prihaja v Evropo z begunskim tokom čez Balkan ima prav tako napačne predstave o tem, kako sistem v Evropi deluje. “Od Evrope pričakujejo rešitve,” pravi Zimani, ki je že kmalu spoznal, da se v Evropi o Afriki govori slabše, kot je v resnici, o Evropi pa se v Afriki poroča lepše.
Danes Max Zimani, vodja Skuhne, socialnega podjetja, ki nudi svetovno kulinariko po slovensko in pomaga tujcem v Sloveniji do prve zaposlitve in vstopa na trg dela, opaža, da ljudje v Slovenijo prihajajo predvsem zaradi ljubezni (včasih so prihajali študirat). Skrbi pa ga, ker opaža, da želijo za Zahod ne le migranti, ki prečkajo našo državo danes. Celo nekaj njegovih prijateljev, ki že dalj časa živijo v Sloveniji, resno razmišljajo o tem, da bi šli v Avstrijo ali Veliko Britanijo. To kaže, da je nekaj narobe, da, bi rekel Max, “nekaj ne štima”.
“Ograja je dokaz stanja duha v Sloveniji. Slovenija je dejansko postala bolj zaprta. Ko sem prišel v Slovenijo, je bila ta del Jugoslavije, ki je bila vodilna sila gibanja neuvrščenih držav. Ko je Slovenija dobila neodvisnost, je svoj status v tem gibanju spremenila. Mislim, da je bila to ena izmed prvih ključnih napak, saj ji tega ne bi bilo treba narediti. S tem je le izgubila nekaj prijateljskih, političnih in kulturnih vez, ki bi jih danes lahko zelo izkoristila.
Dodal bi še to: ko sem prišel, solidarnost ni bila le prazna beseda. Solidarnost je veljala med ljudmi in tudi med narodi. Danes pa se mi zdi, da je veliko več individualizma. A po drugi strani mi je zelo všeč – tega pa včasih ni bilo -, da mladi danes veliko potujejo.”
Čeprav je že 30 let v Sloveniji in je tu odprl svoje podjetje in si ustvaril družino, se vedno vsak dan sliši besedo črnec. Pa ga prizadene? Max Zimani pravi, da prizadetost ni prava beseda, gre nekaj drugega.
“Veste besede so pomembne, ker te označujejo. Ne glede na to, kako se ti osebno počutiš, te znajo vreči v en koš in potem te družba vsaj delno obravnava na podlagi tega, kako si označen. Beseda črnec te vrže v koš, ki praktično pomeni manjvreden. Zato mi ni všeč, čeprav jo uporablja veliko ljudi. Ne pomeni sicer, da vsak, ki jo reče, misli slabo, ampak te vseeno, hočeš nočeš, nekam umesti.”
Ko se je zimska športna sezona končala, so oči že uprte v poletne olimpijske igre v Braziliji. In od tam prihaja tudi naš sogovornik v oddaji Drugi pogled. Wesley Valiukevicius sicer ne prihaja iz Ria de Janeira, temveč je »paulistanos«. Odraščal in živel je namreč v enem največjih mest v Južni Ameriki – v São Paulu, zdaj pa je že 2 leti in pol Ljubljančan. Z njim se Špela Šebenik ni pogovarjala le o športu, temveč tudi o vremenu, ki ima na Slovence po njegovem mnenju velik vpliv, ter o aktualnih družbenih razmerah v Sloveniji in Braziliji.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
Pieris je majhno mesto ob Soči v Italiji, 9 kilometrov oddaljeno od morja in 9 od Tržica oz. Monfalconeja. Od tam prihaja naša sogovornica - Lucia Lo Cascio. 18-letnica nima slovenskih korenin, a je vseeno povezana s Slovenijo. Pred dobrim letom je prišla v Ljubljano, kjer obiskuje 4. letnik Gimnazije Poljane, in kljub svoji mladosti točno ve, kaj bi v življenju rada počela - postala bi rada zdravnica brez meja, saj rada potuje. V življenju ne izbira lažjih poti, to dokazuje njena odločitev, da se šola v Ljubljani, in njena izbira maturitetnih predmetov. Da bi dobila čim več točk, ki jih potrebuje za vpis na študij medicine, bo namreč pisala test iz slovenščine kot maternega jezika. Lucia je tudi ena izmed junakinj 2. sezone dokumentarne serije Kdo si pa ti?. Na Televiziji Slovenija jo boste lahko videli marca, slišali pa jo boste že v tokratnem Drugem pogledu.
Bosno in Hercegovino je med vojnami na Balkanu v 90-ih letih zapustila polovica prebivalcev – več kot 2 milijona. Starši našega mladega sogovornika v oddaji Drugi pogled so si novo življenje ustvarili v Veliki Britaniji, zato sam zase pravi, da je Bosanec v Angliji. Tibor Babić je Slovenijo sicer poznal že prej – ko so se z družino vsako poletje z avtom peljali na počitnice v Bosno, so prevozili tudi našo državo. Oktobra pa je kot študent prvič prišel v Ljubljano. Njegova slovenščina je še začinjena z bosanskim naglasom, kdaj ga zanese tudi na angleščino. Z vnetim rolerjem in tudi enim izmed junakov 2. sezone dokumentarne serije Kdo si pa ti? Televizije Slovenija, se je pogovarjala Špela Šebenik.
V Drugem pogledu na Prvem programu Radia Slovenija smo tokrat obiskali Novo mesto. Vodja in gonilna sila tamkajšnjega teniškega kluba je Čeh Jiři Volt. Po dveh tednih življenja v novi državi je takratni punci napisal dolgo pismo, da niti slučajno ne bo ostal tukaj in se bo vrnil na Češko. Stvari so se obrnile in tukaj živi že od leta 1998. Z njim se je pogovarjala Nataša Rašl.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
Američan Noah Charney, pisatelj in prevajalec, ki ga je v Slovenijo pripeljalo navdušenje nad Plečnikovo arhitekturo, zadržala pa Slovenka, s katero si je v Kamniku ustvaril družino. Med drugim upa, da ga bo tašča naučila priprave slovenskega žganja, in bo lahko sodeloval na kamniškem tekmovanju za najboljši šnops. Sicer pa velik promotor Slovenije - zapise o lepotah naše dežele objavlja tudi na Twitterju pod #slovenology. Pripravlja Darja Pograjc.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Sloveniji živi okoli 150 Turkov in enega od njih bomo spoznali v tokratnem Drugem pogledu - Abdullah Aksu prihaja iz turške Konye, po izobrazbi je strojni inženir, po srcu in duši pa umetnik. S tradicionalno turško umetnostjo, imenovano ebru, za katero je značilno nanašanje barv na vodno osnovo in prenašanja teh vzorcev na papir, se je pričel ukvarjati v študentskih letih. Ljubezen do marmoriranja, kot še imenujemo ebru, ga je odpeljala na Portugalsko, kjer je spoznal tudi svojo ženo, od tam pa ga je pot vodila v Slovenijo. Kako se je znašel tu, kaj mu je pri nas najmanj in kaj najbolj všeč ter do kakšnih smešnih situacij pride zaradi stika slovenske in turške kulture, je povedal Andreji Gradišar.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
Neveljaven email naslov