Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
V zadnjih nekaj mesecih sta v Ljubljani vrata odprli dve razstavi – gre za Stoletje plakata v Muzeju za arhitekturo in oblikovanje ter Odloči se pravilno v Narodni in univerzitetni knjižnici –, ki obiskovalcem na ogled ponujata kopico propagandnega gradiva iz časa druge svetovne vojne. Ko danes opazujemo udarne podobe, preproste parole in ne prav sofisticirane simbole, s katerimi so partizani in domobranci nagovarjali svoje sodobnike, si kaj lahko mislimo, da takšni propagandi v letu 2015 ne bi nihče nasedel.
Pa je to res? Je propaganda v današnjem svetu izgubila svojo moč? Če smo v povprečju bolj izobraženi, če imamo na voljo več različnih kanalov obveščanja in če si predstavljamo, da nas je spomin na krvavo dvajseto stoletje streznil nasilnih ideologij, ali smo zato že kar imuni na propagando? – Akademik dr. Slavko Splichal, ki na ljubljanski Fakulteti za družbene vede poučuje komunikologijo, poudarja, da to še zdaleč ne drži, saj se propaganda danes bolj ali manj uspešno skriva za izrazi, kot so oglaševanje, prepričevalno komuniciranje, odnosi z javnostmi, upravljanje z informacijami. K temu pa Splichal emfatično dodaja:
Ni dvoma, da nobena družba brez te vrste komuniciranja preprosto ne more obstajati.
Četniško propagandno sporočilo z razstave Odloči se pravilno
foto: Goran Dekleva
Zakaj je propaganda navkljub slabemu slovesu, ki ga uživa, tako pomembna za delovanje sodobnih družb, je pojasnil sociolog kulture dr. Primož Krašovec z ljubljanske Filozofske fakultete:
Če govorimo o razvitih, modernih, kapitalističnih in demokratičnih družbah, je odgovor na vprašanje, čemu prepričujemo s pomočjo propagandnih prijemov, preprosto: konkurenca. V ekonomski sferi družbe, ki nas vse – pa naj bomo poslovneži, zaposleni ali potrošniki – sili v nenehno izbiranje med različnimi izdelki, je natanko propaganda tisto, kar odloča oziroma prepriča, da navsezadnje izberemo točno določen produkt namesto nekega drugega. In nekaj podobnega – ne enakega, ampak podobnega – velja tudi za sfero politike.
K temu pa dr. Aleš Gabrič z Inštituta za novejšo zgodovino še dodaja, da propaganda, ki pomaga razločevati med konkurenčnimi izdelki ali političnimi oziroma svetovno-nazorskimi koncepti, niti ni lastna le tehnološko visoko razvitim, kapitalističnim in demokratičnim družbam naše sedanjosti:
Na Slovenskem s propagando živimo, odkar se začnejo širiti množični mediji, se pravi, od iznajdbe tiska. Konec koncev smo prve propagandne podobe dobili že za časa reformacije in protireformacije, ko se izpostavlja slabosti papeža in papežnikov oziroma, na drugi strani, napake reformatorjev. Pri tem pa je, kakopak, vseskozi pomembno, koga pravzaprav nagovarjamo. Če nagovarjamo neuko ljudstvo, se uporablja preproste slogane in preproste plakate s poudarjenimi vizualnimi podobami. Če pa nagovarjamo pismene ali celo izobražence, si seveda pomagamo z bolj sofisticiranim načinom govora oziroma prikazovanja, ki zahteva določeno predznanje, določeno vedenje.
Domobransko propagandno sporočilo z razstave Odloči se pravilno
foto: Goran Dekleva
S propagando torej živimo že zelo dolgo, z njeno pomočjo se očitno lahko tudi lažje znajdemo v vsakdanjih življenjih. Toda vse to še zdaleč ne pomeni, da je propaganda že kar neproblematična. Umetnostna zgodovinarka dr. Cvetka Požar, avtorica razstave Stoletje plakata v Muzeju za arhitekturo in oblikovanje, opozarja, da imajo propagandne akcije lahko dvojno dno, to je, poleg eksplicitnega še implicitno, skrito sporočilo. Kot zgovoren primer izpostavlja znamenito reklamno akcijo Slovenija, moja dežela s konca osemdesetih:
Ta akcija je bila zasnovana z namenom oglaševanja Slovenije kot turistične destinacije, vendar njen učinek še zdaleč ni bil samo turistična promocija – v tem smislu celo nisem prepričana, kako uspešna je ta propagandna akcija sploh bila. No, gotovo pa so se Slovenke in Slovenci začeli močno identificirati z geslom »Slovenija, moja dežela« – in to prav v času jugoslovanske ekonomske krize in vse bolj nakazujoče se politične krize.
Tako je na videz povsem običajna turistična kampanja na prikrit način pravzaprav proizvajala močne politične učinke, ki so slovensko družbo nacionalizirali in dolgoročno pripravljali pogoje za plebiscitarno odločitev za osamosvojitev.
Če je bila torej reklamna akcija Slovenija, moja dežela prežeta s političnimi podtoni, pa dr. Krašovec po drugi strani opozarja, da skuša – paradoksalno – dobršen del današnjega političnega propagandiranja politiko pravzaprav vzeti iz politike:
Če se omejimo na politično propagando v Sloveniji, nisem prepričan, ali je kaj bolj kompleksna od tiste pred petdesetimi, šestdesetimi ali celo sedemdesetimi leti. Mogoče je celo manj. Zdaj so sporočila tako skrčena, da jih že skoraj ni. Imamo, na primer, Triglav, pred njim glavo in potem enovrstičnico, če že ne enobesednice. In mislim, da je ravno to redčenje kompleksnosti komunikacije skrajno problematično. Namesto da bi propagandno sporočilo dalo misliti, blokira mišljenje, zato ker če se nek politik zavzema za delo ali prihodnost, se do tega ne moremo zares opredeliti. Ali pa če nekdo sporoča, da je proti korupciji … Saj se vendar ne da biti za korupcijo! In natanko to blokira politično mišljenje.
Partizansko propagandno sporočilo z razstave Odloči se pravilno
foto: Goran Dekleva
Še tretji problem s propagando pa je izpostavil dr. Splichal. Ni namreč vseeno, kolikšna je družbena moč institucije, ki s propagandnim sporočilom nagovarja javnost:
Za propagando je odločilnega pomena, da je institucionalizirana, da gre, drugače rečeno, za politične institucije, kulturne institucije, ekonomske institucije, ki za njo stojijo. Torej: gre za institucije moči. Kako učinkovita je propaganda, je seveda povezano z močjo teh institucij. Predvsem je povezano z vprašanjem, ali imajo te institucije moč cenzurirati druge. In ta cenzura je po mojem mnenju druga stran propagande. Propaganda postane zelo učinkovita takrat, kadar institucije, ki so nosilke propagande, imajo moč cenzurirati alternative. In kadar se to zgodi, pride do totalitarnih režimov.
Propaganda je, hočeš nočeš, neprijetno dejstvo, s katerim moramo v moderni, visoko tehnološki družbi živeti. A če že mora obstajati, je po vsem sodeč bolje, da je kakofonična in raznolika, kakor pa vsa ubrana na isto noto.
901 epizod
Torkovo dopoldne je rezervirano za soočenje različnih pogledov na aktualne dogodke, ki iz tedna v teden spreminjajo svet, pa tega velikokrat sploh ne opazimo. Gostje Intelekte so ugledni strokovnjaki iz gospodarstva, znanosti, kulture, politike in drugih področij. Oddaja skuša širokemu občinstvu ponuditi kritično mnenje o ključnih dejavnikih globalnega in lokalnega okolja.
V zadnjih nekaj mesecih sta v Ljubljani vrata odprli dve razstavi – gre za Stoletje plakata v Muzeju za arhitekturo in oblikovanje ter Odloči se pravilno v Narodni in univerzitetni knjižnici –, ki obiskovalcem na ogled ponujata kopico propagandnega gradiva iz časa druge svetovne vojne. Ko danes opazujemo udarne podobe, preproste parole in ne prav sofisticirane simbole, s katerimi so partizani in domobranci nagovarjali svoje sodobnike, si kaj lahko mislimo, da takšni propagandi v letu 2015 ne bi nihče nasedel.
Pa je to res? Je propaganda v današnjem svetu izgubila svojo moč? Če smo v povprečju bolj izobraženi, če imamo na voljo več različnih kanalov obveščanja in če si predstavljamo, da nas je spomin na krvavo dvajseto stoletje streznil nasilnih ideologij, ali smo zato že kar imuni na propagando? – Akademik dr. Slavko Splichal, ki na ljubljanski Fakulteti za družbene vede poučuje komunikologijo, poudarja, da to še zdaleč ne drži, saj se propaganda danes bolj ali manj uspešno skriva za izrazi, kot so oglaševanje, prepričevalno komuniciranje, odnosi z javnostmi, upravljanje z informacijami. K temu pa Splichal emfatično dodaja:
Ni dvoma, da nobena družba brez te vrste komuniciranja preprosto ne more obstajati.
Četniško propagandno sporočilo z razstave Odloči se pravilno
foto: Goran Dekleva
Zakaj je propaganda navkljub slabemu slovesu, ki ga uživa, tako pomembna za delovanje sodobnih družb, je pojasnil sociolog kulture dr. Primož Krašovec z ljubljanske Filozofske fakultete:
Če govorimo o razvitih, modernih, kapitalističnih in demokratičnih družbah, je odgovor na vprašanje, čemu prepričujemo s pomočjo propagandnih prijemov, preprosto: konkurenca. V ekonomski sferi družbe, ki nas vse – pa naj bomo poslovneži, zaposleni ali potrošniki – sili v nenehno izbiranje med različnimi izdelki, je natanko propaganda tisto, kar odloča oziroma prepriča, da navsezadnje izberemo točno določen produkt namesto nekega drugega. In nekaj podobnega – ne enakega, ampak podobnega – velja tudi za sfero politike.
K temu pa dr. Aleš Gabrič z Inštituta za novejšo zgodovino še dodaja, da propaganda, ki pomaga razločevati med konkurenčnimi izdelki ali političnimi oziroma svetovno-nazorskimi koncepti, niti ni lastna le tehnološko visoko razvitim, kapitalističnim in demokratičnim družbam naše sedanjosti:
Na Slovenskem s propagando živimo, odkar se začnejo širiti množični mediji, se pravi, od iznajdbe tiska. Konec koncev smo prve propagandne podobe dobili že za časa reformacije in protireformacije, ko se izpostavlja slabosti papeža in papežnikov oziroma, na drugi strani, napake reformatorjev. Pri tem pa je, kakopak, vseskozi pomembno, koga pravzaprav nagovarjamo. Če nagovarjamo neuko ljudstvo, se uporablja preproste slogane in preproste plakate s poudarjenimi vizualnimi podobami. Če pa nagovarjamo pismene ali celo izobražence, si seveda pomagamo z bolj sofisticiranim načinom govora oziroma prikazovanja, ki zahteva določeno predznanje, določeno vedenje.
Domobransko propagandno sporočilo z razstave Odloči se pravilno
foto: Goran Dekleva
S propagando torej živimo že zelo dolgo, z njeno pomočjo se očitno lahko tudi lažje znajdemo v vsakdanjih življenjih. Toda vse to še zdaleč ne pomeni, da je propaganda že kar neproblematična. Umetnostna zgodovinarka dr. Cvetka Požar, avtorica razstave Stoletje plakata v Muzeju za arhitekturo in oblikovanje, opozarja, da imajo propagandne akcije lahko dvojno dno, to je, poleg eksplicitnega še implicitno, skrito sporočilo. Kot zgovoren primer izpostavlja znamenito reklamno akcijo Slovenija, moja dežela s konca osemdesetih:
Ta akcija je bila zasnovana z namenom oglaševanja Slovenije kot turistične destinacije, vendar njen učinek še zdaleč ni bil samo turistična promocija – v tem smislu celo nisem prepričana, kako uspešna je ta propagandna akcija sploh bila. No, gotovo pa so se Slovenke in Slovenci začeli močno identificirati z geslom »Slovenija, moja dežela« – in to prav v času jugoslovanske ekonomske krize in vse bolj nakazujoče se politične krize.
Tako je na videz povsem običajna turistična kampanja na prikrit način pravzaprav proizvajala močne politične učinke, ki so slovensko družbo nacionalizirali in dolgoročno pripravljali pogoje za plebiscitarno odločitev za osamosvojitev.
Če je bila torej reklamna akcija Slovenija, moja dežela prežeta s političnimi podtoni, pa dr. Krašovec po drugi strani opozarja, da skuša – paradoksalno – dobršen del današnjega političnega propagandiranja politiko pravzaprav vzeti iz politike:
Če se omejimo na politično propagando v Sloveniji, nisem prepričan, ali je kaj bolj kompleksna od tiste pred petdesetimi, šestdesetimi ali celo sedemdesetimi leti. Mogoče je celo manj. Zdaj so sporočila tako skrčena, da jih že skoraj ni. Imamo, na primer, Triglav, pred njim glavo in potem enovrstičnico, če že ne enobesednice. In mislim, da je ravno to redčenje kompleksnosti komunikacije skrajno problematično. Namesto da bi propagandno sporočilo dalo misliti, blokira mišljenje, zato ker če se nek politik zavzema za delo ali prihodnost, se do tega ne moremo zares opredeliti. Ali pa če nekdo sporoča, da je proti korupciji … Saj se vendar ne da biti za korupcijo! In natanko to blokira politično mišljenje.
Partizansko propagandno sporočilo z razstave Odloči se pravilno
foto: Goran Dekleva
Še tretji problem s propagando pa je izpostavil dr. Splichal. Ni namreč vseeno, kolikšna je družbena moč institucije, ki s propagandnim sporočilom nagovarja javnost:
Za propagando je odločilnega pomena, da je institucionalizirana, da gre, drugače rečeno, za politične institucije, kulturne institucije, ekonomske institucije, ki za njo stojijo. Torej: gre za institucije moči. Kako učinkovita je propaganda, je seveda povezano z močjo teh institucij. Predvsem je povezano z vprašanjem, ali imajo te institucije moč cenzurirati druge. In ta cenzura je po mojem mnenju druga stran propagande. Propaganda postane zelo učinkovita takrat, kadar institucije, ki so nosilke propagande, imajo moč cenzurirati alternative. In kadar se to zgodi, pride do totalitarnih režimov.
Propaganda je, hočeš nočeš, neprijetno dejstvo, s katerim moramo v moderni, visoko tehnološki družbi živeti. A če že mora obstajati, je po vsem sodeč bolje, da je kakofonična in raznolika, kakor pa vsa ubrana na isto noto.
Kljub temu da so prepiri o tem, kako visoke davke naj imamo, koliko neenakosti je dopustne v naših družbah ter kakšna mora biti vloga države v naših gospodarstvih, nenehno predmet naših političnih razprav, le malo poznamo mislece, ki so postavili temelje nekaterim od prevladujočih ekonomskih ideologij in oblikovali ključne miselne okvire, znotraj katerih sploh razmišljamo o tovrstnih vprašanjih. V tokratni Intelekti se bomo podali na začetek tega, kar v zadnjih desetletjih imenujemo »neoliberalizem« in se posvetili avstrijsko-britanskemu ekonomistu in političnemu mislecu Friedrichu Hayeku, ki je bil v preteklem stoletju eden glavnih zagovornikov prostih trgov, ekonomske neenakosti in skorajda popolnega umika države iz gospodarstva, njegova dela so izpričano brali pomembni konservativni politiki od Margaret Thatcher do Ronalda Reagana, še leta 2010 pa se je njegova znamenita uspešnica Pot v hlapčevstvo v nekem trenutku znašla na vrhu najbolj prodajanih knjig pri največjem spletnem prodajalcu. O tem, kakšna je bila Hayekova ne le ekonomska, ampak tudi družbena misel, kakšen vpliv je imela na svet, ki ga živimo in kako jo lahko ocenjujemo danes, se bomo točno 50 let po njegovem prejemu Nobelove nagrade za ekonomijo pogovarjali z dr. ekonomskih znanosti in znanosti s področja zgodovine Nevenom Borakom, ekonomistom dr. Anžetom Burgerjem s Katedre za mednarodne odnose na ljubljanski Fakulteti za družbene vede in dr. Aljošo Kravanjo z Oddelka za filozofijo na ljubljanski Filozofski fakulteti. Oddajo je pripravila Alja Zore. foto: Friedrich Hayek, Wikipedija (javna last)
Ali lahko človek, ki sedi za mizo v Ovalni pisarni, res premika gore v ameriški notranji in zunanji politiki ali pa je, nasprotno, zgolj klavrna lutka v rokah različnih lobijev ter zakulisnih interesnih skupin?
Dezinformacije so postale stalne spremljevalke dogajanja v svetu; srečamo jih pri volilnih kampanjah, pri informacijah o dogajanju na vojnih območjih ter pri vrsti drugih dogodkov, od velikih do zelo lokalnih. Poleg tega bo vsaka ciljna skupina deležna svoje, po meri ukrojene pošiljke dezinformacijskih vsebin. A ta vseprisotnost med seboj pogosto tudi nasprotujočih si dezinformacij prav nič ne zmanjšuje njihovega učinka. Ne glede na to, kako očitne ali celo absurdne so, se zdi, da jim nekako kar ne zmoremo stopiti na prste. Zakaj?
Gradnja z zemljo v zadnjih letih ponovno doživlja zagon. Vse več projektov zasleduje cilj zniževanja ogljičnega odtisa, ki je pri gradnji z uporabo sodobnih materialov izjemno visok. Zemlja, nasprotno, predstavlja gradbeni material z enim najnižjih ogljičnih odtisov. Še več, navdušenci nad tovrstno gradnjo govorijo celo o zdravih hišah. Ilovico lahko mešamo z različnimi organskimi ali anorganskimi primesmi, ki izboljšujejo njene lastnosti.
Polarizacija in radikalizacija sta postali prevladujoča poslovna modela v ekonomiji pozornosti, vplivnice in vplivneži pa vse bolj razlagajo kaj misliti in ne več kaj kupiti. Če je bil splet nekoč prostor, kjer so se anonimni pripadniki spletnih subkultur cinično in ironično odzivali na aktualno dogajanje, so napadi, grožnje, sovražna, mizogina in rasistična retorika ter pozivi k vrnitvi v tako imenovano normalnost vse drugo kot ironični memi in trolovsko zbadanje. Kakšne so posledice tega? To vsaka s svojega zornega kota raziskujejo Leja Markelj, Tinca Lukan in Chiara Perin. Pred mikrofon jih je povabila Urška Henigman, ki je pripravila tokratno oddajo Intelekta.
Kako je videti lastništvo zaposlenih danes, kakšne so razsežnosti tega pojava in zakaj se podpora tvorstnim podjetjem pojavlja tako med levimi kot med desnimi politiki?
Kako trajne so pravzaprav bile spremembe v poljih politike, življenjskega sloga in celo delovnih praks, ki so se v 60. in 70. letih 20. stoletja zgodile pod praporom rockovske glasbe?
Zadnje tedne je javnost razburjalo dogajanje okrog napovedanega koncerta Magnifica v ljubljanskem parku Tivoli. Zavod RS za varstvo narave ni izdal soglasja za izvedbo koncerta na izbrani lokaciji, koncertu pa ostro nasprotuje tudi več kot 130 krajinskih arhitektov, urbanistov in biologov. Kot navajajo v javnem pismu, bo večtisočglava množica ljudi skupaj z vozili in ureditvami, potrebnimi za izvedbo koncerta, poškodovala življenjsko okolje rastlin, živali in gliv ter nepovratno prizadela tudi nekatere od naravnih prvin na tem območju. Ti dogodki jasno kažejo, da bi morali upravljanju z javnim prostorom nameniti več pozornosti, časa in premisleka. Demokratičnost procesa, usklajevanje različnih pogledov ter vključujoče sprejemanje odločitev bi morale biti osnove urejanja prostora. Intelekto pripravlja Miha Žorž.
V letu, ko mineva 100 let od prve zlate olimpijske medalje, ki jo je Leon Štukelj dosegel v mnogoboju, bo na poletne olimpijske igre v Pariz odpotovalo največ slovenskih športnikov do sedaj. S svojimi uspehi nas razveseljujejo v številnih, tudi ekipnih športih. Slovenci smo ponosni na to, da smo glede na število prebivalcev v samem vrhu osvojenih kolajn, tudi sicer pa smo Slovenci športno precej aktiven narod. Kje so razlogi za uvrstitve naših športnikov na velika tekmovanja, na zmagovalne odre in olimpijske igre? Kakšna je povezava med organiziranostjo športa v šolah in klubih ter vrhunskimi dosežki športnikov? Kakšen odnos ima do športa in športnikov država? In zakaj strokovnjaki s Fakultete za šport opozarjajo, da brez sistemskih sprememb na področju športa v šolah čez deset let ne bomo več imeli za koga navijati?
»Smisel arhitekture ni samo sebi namen, zato mora v vseh obdobjih izražati duhovno stremljenje ljudi ter njihovo stopnjo kulturne zavesti.« To modrost in hkrati svoj modus operandi je izrekel, zapisal Ivan Vurnik, eden naših največjih arhitektov, ki pa ne glede na to, da je izhajal iz prve generacije visokošolsko izobraženih slovenskih arhitektov, ki so se šolali na Dunaju, ne glede na to, da je bil leta 1919 soustanovitelj oddelka za arhitekturo na ljubljanski univerzi, da je pionirsko vpeljal nacionalni slog v arhitekturo pri nas, človek raznolikih sposobnosti in vsestranski tudi kot urbanist, oblikovalec, pedagog, raziskovalec, ne glede na vse to, vse, kar je Vurnik zapustil materialno in simbolno, duhovno, še vedno živi v senci njegovih prav tako velikih kolegov arhitektov kot so Plečnik, Fabiani, Ravnikar. V tokratni Intelekti, ob 140. obletnici Vurnikovega rojstva, smo zato osvetlili življenje in delo tega arhitekta, ki je tako vsestransko, tudi z ukvarjanjem in preizpraševanjem socialne gradnje, zaznamoval slovensko arhitekturo in urbanizem. Avtorica in voditejica oddaje je v studio 1. programa nacionalnega radia povabila sogovornike : Barbaro Viki Šubic, arhitektko, vodjo Centra arhitekture Slovenije, dr. Boga Zupančiča, arhitekturnega zgodovinarja, muzejskega svetnika v Muzeju za arhitekturo in oblikovanje (MAO) in Katarino Čakš, arhitektko, raziskovalko in asistentko na Fakulteti za arhitekturo, Univerze v Ljubljani.
Medtem ko vse večji delež naših življenj poteka prek spleta in je tehnologija kos vse bolj zahtevnim nalogam, postaja vprašanje uporabe biometričnih podatkov vse bolj relevanten del širše zgodbe današnjega zbiranja in obdelave digitalnih podatkov. Konec koncev svojega obraza, prstnih odtisov, šarenice, pa tudi načina tipkanja ali hoje ne moremo kar spremeniti, zato utegne prav biometrija v dobi umetne inteligence postaviti temelje novih oblik nadzora.
Zdravilo Ozempic s pozitivnimi učinki preseneča na vedno novih in novih področjih
Albert Camus: »Usoda in mogoče tudi veličina Kafkovega dela je v tem, da pušča odprte vse možnosti in nobene ne potrjuje.«
Še na začetku 20. stoletja naj bi imela centralno banko le ena tretjina svetovnih držav. Danes si države brez institucije, ki bi imela monopol nad tiskanjem denarja, na take in drugačne načine uravnavala količino denarja v obtoku ter, kot bomo videli, počela še marsikaj drugega, verjetno sploh ne moremo predstavljati. Čeprav so centralne banke danes nepogrešljiva institucija vsake države, špekulacije okrog njihove vloge pa so tudi nadvse priljubljena tema v teorijah zarot, pa v resnici le malo vemo o tem, kaj vse dejansko počnejo, kako se je njihova vloga skozi preteklost spreminjala in kako se utegne preoblikovati v današnjem času, ko smo priča velikim ekonomskim in geopolitičnim spremembam, ki so skozi vso zgodovine vplivale tudi na delovanje teh institucij. Prav teh vprašanj se bomo lotili v tokratni Intelekti, in sicer s pomočjo dr. ekonomskih znanosti in dr. znanosti s področja zgodovine Nevena Boraka, dr. ekonomske zgodovine Jureta Stojana z Inštituta za strateške rešitve ter ekonomista dr. Urbana Sušnika z NLB Lease&Go. Oddajo je pripravila Alja Zore. Foto: Evropska centralna banka, Wikipedija
V Ljubljani je pretekli teden potekal festival Big Arhitektura, ki je na enem mestu povezal arhitekte, notranje oblikovalce, inženirje, urbaniste, pa tudi odločevalce, investitorje in študente arhitekture. Edinstvena priložnost na enem mestu slišati različne poglede na grajeni prostor in oblikovanje, preveriti odnos politike do prostora ter se seznaniti z inovacijami: tehnološkimi, pa tudi tistimi v razmišljanju. V tokratni Intelekti govorimo o arhitekturnih zgodbah onkraj ustaljenih okvirov, s poudarkom na praksah, ki že v zgodnjih fazah načrtovanja vključujejo končne uporabnike arhitekture in prostora. Intelekto pripravlja Miha Žorž. Gostja in gostje Intelekte so: - arhitekta Blaž Budja in Rok Jereb, Jereb Budja arhitekti - Borbála Marosán, raziskovalka na Centru za inovacije MOME z Univerze za umetnost in oblikovanje Moholy-Nagy v Budimpešti - arhitekt Gregor Mljač, Zavod Big
Mladost je življenjsko obdobje, za katerega so značilne velike spremembe. Odraščanje prinaša nove družbene vloge in burno fizično in psihično dogajanje. Kakšno je danes poslavljanje od otroštva in kako poteka stopanje v odraslost? Koliko je negotovosti? Kaj radosti mlade in kaj jih skrbi? Kakšen je pogled na svet prek zaslonov in aplikacij? Kakšna so tvegana vedenja? Kaj pa duševno zdravje? So mladi v redu ali bi nas moralo skrbeti?
Čeprav so ženske v Sloveniji bolje izobražene kot moški, so še vedno težje zaposljive, zasedajo slabše plačana delovna mesta in težje napredujejo. Tako je skoraj na vseh področjih, tudi v znanosti in v tako imenovanih STEM poklicih. Na STEM študije, STEM je kratica za naravoslovje, tehnologijo, inženirstvo in matematiko, se namreč vpisuje vedno več študentk, delež žensk v teh poklicih in na trgu dela pa je še vedno zelo majhen. O tem, zakaj ženske na svoji poklicni poti ne ostanejo v poklicih, povezanih z naravoslovjem, tehnologijo, inženirstvom in matematiko, s katerimi preprekami se soočajo, kakšne so neformalne ovire za napredovanje žensk, kakšno vlogo imajo družbeno pristranska pričakovanja in spolni stereotipi ter o tem, kaj lahko naredimo za podporo ženskam v znanosti, bodo spregovorile tokratne gostje oddaje prof. dr. Saša Novak, znanstvena svetnica na Odseku za nanostrukturne materiale na Inštitutu Jožef Stefan, svetovalka za komuniciranje znanosti, redna profesorica na Mednarodni podiplomski šoli Jožefa Stefana, prof. dr. Andreja Gomboc iz Centra za astrofiziko in kozmologijo, redna profesorica za astronomijo na Fakulteti za naravoslovje Univerze v Novi Gorici, in dr. Majda Pavlin, raziskovalka na Zavodu za gradbeništvo ter članica društva Mlada akademija.
Vesolje je polno vznemirljivih ugank; samo v naši galaksiji bi, na primer, utegnilo biti okoli 100 milijonov črnih lukenj. Problem je seveda v tem, da jih neposredno ne moremo videti. Izdaja jih predvsem vpliv, ki ga imajo na zvezde, ki so dovolj blizu, da se znajdejo v njihovem gravitacijskem objemu, iz katerega, kot vemo, ni moč pobegniti. A črne luknje še zdaleč niso edini fenomen v vesolju, katerega obstoj lahko zaznamo, izmerimo in izračunamo, ne da bi pri tem imeli kakšne zelo jasne predstave, za kaj pravzaprav gre. Nove in nove raziskave že desetletja potrjujejo, da je običajne snovi, iz katere smo ljudje in Zemlja in planeti pa sonce in vse druge zvezde v vseh stotinah milijard galaksij v vesolju … za pičlih 5 odstotkov. Kar je za nas običajno, je v vesolju tako rekoč izjema. Večino zavzemata t. i. temna snov in temna energija.
Znanstveniki so razvili revolucionarno metodo, kako naposled prebrati zoglenele papirusne zvitke iz knjižnice v starorimskem Herculaneumu, na katerih bi se utegnila skrivati velika izgubljena dela antičnega sveta
Ali naj gre Slovenija po poti Nemčije, Nizozemske, Kanade ...
Neveljaven email naslov