Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Avtorica recenzije: Petra Koršič
Bereta Maja Moll in Jure Franko.
Koper : KUD AAC Zrakogled in Hyperion, 2021
Po Ostrini miline, 1999, nagrajeni za najboljši prvenec leta, se je Barbara Korun samoizgnala iz varnega sveta. Najprej je skoz ograjo pomolila le glavo, telo je bilo še neosvo(bo)jeno v celoti, nato je čez mrežo, skoz zid, v režo betona spustila pesniški glas, ki je kot voda, ki »zmeraj najde pot«, kakor pravi v šesti zbirki Vmes, 2016. Vmes je Barbara Korun objavila pesniške zbirke Zapiski iz podmizja (2003), Razpoke (2004), Pridem takoj (2011) in Čečíca, motnjena od ljubezni (2014). Če se v Ostrini miline sooča z očetovsko dediščino, med drugim s Tomažem Šalamunom, je vedno izmuzljivi navdih v sedmi zbirki Idioritmija (nominirani za Jenkovo nagrado 2021) v podobi starčka, kakor preberemo v pesmi Moja muza ima skorbut. Gre za eno od mnogih pesmi, ki zlomi naš horizont pričakovanja. Muza krvavi? Ji manjka vitamina C? Skorbút je namreč bolezen, ki jo povzroča pomanjkanje vitamina C in za katero so značilni krvavenje dlesni, slabokrvnost, zmanjšana odpornost proti okužbam. Ne zveni v epidemijski, koronski realnosti, ko se svet in družba preobražata pred našimi očmi, aktualno in živo?
Knjigo uvajata determinirajoča pripisa. Prvi je citat Nama Junea Paika in se glasi: »Vedno sem ta, kdor nisem, in nisem vedno ta, kdor sem.« Drugi citat je iz predavanja Rolanda Barthesa iz leta 1977 z naslovom Kako živeti skupaj. V Idioritmiji, ki je »ustvarjalna oblika sobivanja, kjer vsakdo upošteva in spoštuje tako svoj individualni ritem kot ritem drugega«, Barbara Korun na različne načine razprostira, kako biti s seboj in kako živeti z drugimi. V prvem razdelku z naslovom Idioritmija to stori z zapisom sanj, kjer se zavestna funkcija umakne nezavedni. Kakor sanje prečistijo doživeto, tako nam fantazijske predimenzionirane sanjske podobe razpirajo zapiske kot kratke filme ali videospote, polne asociacij. Spominjajo na velika platna Marka Jakšeta. V drugem razdelku z naslovom Najdenke Barbara Korun zračno razprostira trivrstične pesmi z najdenimi verzi ob samotnem opazovanju narave. Tretji razdelek ima naslov Eholokacija, v četrtem pa je še pesničin avtorski pripis.
V najnovejši zbirki Barbare Korun gre torej za pesniški poskus napotila, kako živeti skupaj drugače, kakor živimo. Osebni ritem se limitira z začetkom ritma drugega in meje nekogaršnjega ritma so meje nekogaršnjega sveta, če prebesedimo Wittgensteinovo tezo. Vendar se Barbara Korun v sedmi knjigi ne ukvarja toliko z mejami med posamezniki, temveč se posveča predvsem odnosu »jaz in svet« ter kalibraciji jaza v odnosu do sveta, da pride do poskusov vzpostavitve ravnotežja in ravnovesja.
Barbara Korun je globoko zarezala v slovensko pesniško polje. Za zbirko Pridem takoj je prejela zlato ptico in Veronikino nagrado, zbirka Vmes je bila nominirana za Veronikino nagrado. Leta 2020 je prejela nagrado mira, ki jo podeljuje ženska sekcija Slovenskega centra PEN. Z delovanjem v živo ter s spremnimi besedili in svojo poezijo že leta nepovrnljivo senzibilizira slovenske bralke za vzpostavitev spolno občutljivega odnosa do sedanjosti in obenem neguje ponovno branje preteklosti ter spodbuja izgrajevanje genealogije ženske pesniške pisave na Slovenskem in po svetu. Najnovejša knjiga Idioritmija je, poleg tega, da je vizualno estetsko oblikovana, delo dua Padalci, Irene Gubanc in Teje Jalovec, vsekakor tudi vsebinsko zanimiva in intrigantna. Razdelki so na videz raznorodni, poglobljeno branje pa nakaže povezave in kompatibilnost. V prvem in tretjem razdelku se na primer večkrat pojavi pes, bodisi kot podoba (pohoditi psa), prispodoba (privezan otrok kot privezan pes) ali kot fraza (strah kot pes). Čeprav ne vidim smisla v razčlenjevanju sanjskih podob in se mi zdi primerno zgolj branje in doživljanje prvega razdelka celostno, z vsemi čutili, je zanimivo, mimogrede, da pes, ki najde mesto tudi v tretjem razdelku, simbolizira zvestobo in budnost, brezpogojno ljubezen in zaščito.
Ko beremo pesmi Barbare Korun, se kdaj pa kdaj zlahka zasačimo ob zlomu pričakovanja. Ravno v zlomu pričakovanja je namreč prostor za poezijo. Če se spomnimo, smo pri Taji Kramberger včasih presenečeni prepoznavali pesniški jezik v nizanju dokumentarističnih drobcev. Pesniški jezik je, čeprav vedno znova inventiran, navsezadnje za pesnika zgolj sredstvo. Po italijanskem filozofu Giorgiu Agambenu mora jezik, če naj priča, odstopiti mesto nejeziku, pokazati mora nezmožnost pričanja. Na koncu zbirke Barbare Korun Vmes smo lahko prebrali: »Razpadli so mi vsi sistemi pravičnosti. Razpadel mi je jezik. Sestavljam ga nazaj.« Zajetna Idioritmija za bralca ni lahek zalogaj. Ponekod je vstop vanjo otežen, drugje ni lahko dešifriranje in doživljanje estetskih doživetij ob branju. Zanimivo je, da v zadnjem času, potem ko so pesniki želeli zbirke brez spremnih besedil in pripisov, vznikajo avtorski pripisi o lastni poeziji. V zadnjem času smo jih opazili vsaj pri Neži Zajc, Viti Žerjal Pavlin in zdaj Barbari Korun. Je mar to znak šibke pesniške kritike na Slovenskem? Avtorica pripiše spremno besedilo, da bi bralcu olajšala vstopanje v njeno novo knjigo. Je namera s tem tudi zamejila ustvarjalno branje v začrtane koordinate?
Čeprav je Idioritmija precej zagonetna knjiga, je bralski in kritiški sprejem dober. Morda pa je smisel v avtorskih razlagalnih pripisih. Sanjski razdelek, naslovljen kakor celotna zbirka, je s slikovitimi nadrealističnimi in grotesknimi podobami ponekod kritičen do pesniške scene in naše družbene realnosti, a ne opozarja tako neizprosno na zlo v svetu, kakor smo brali v prejšnji zbirki Vmes. Barbara Korun je v njej opozarjala: »pod povrhnjico normalnega / je nekaj zelo zelo narobe, / pričakovanje, da bo počilo, / planilo, nenadoma, / ko bom najmanj pričakovala«. Najmočnejši pa je prvi razdelek tam, kamor v sanje vstopijo jezikovne, besedne prvine. Fantazijske podobe iz sanj, napisane ponoči med letoma 2008 in 2018, med spanjem oziroma tik po prehodu v budno stanje, so obsežen zalogaj in zato bi bil prvi razdelek lahko kar samostojna knjiga. Drugi razdelek Najdenke so kratke, trivrstične pesmi, v katere je ujet fotografski trenutek iz narave, in se bližajo bodisi haikujevski izkušnji bodisi iskricam oziroma domislicam. Tretji razdelek, naslovljen s strokovnim terminom Eholokacija, ki pomeni določanje prostorskega nahajanja na podlagi zvoka, odmeva, prinaša pesmi, katerih slog je dobro znan podpis Barbare Korun. Pesmi nadaljujejo zgodbo iz zbirke Vmes, ki udejanja verze »poezija ne zadostuje. / A prav ona je vir luči, / ki zmore zlo napraviti vidno« in v kateri izstopata pesmi Medeja in Hannah Arendt, vendar je v tretjem razdelku Idioritmije zgodba zasukana. V kritiki Iz družbene stihije po poti k sebi in naravi sem ugotavljala, da je govorkino stanje emocionalno nabito do »otrple sovražnosti do same sebe in s tem do sveta«, Idioritmija pa je prostor kalibracije, iskanja ravnovesja in ravnotežja.
Že z izpostavljenimi jezikovnimi prvinami zapiski dobijo estetski pridih in jih lažje doumemo kot pesem, kakor na primer podoba iz sanj na 30. strani, kjer se pesnica poigra z nemško besedo sauer v pomenu trpko, grenko. Ali domiselna trivrstičnica drugega razdelka na 43. strani: »najtežje je ravno prav / prav je ravno najtežje / ravno prav je najtežje«. Pesmi, v katere se vtihotapijo filozofski premisleki, so večinoma boljše, zanimivejše. Tako na primer na 63. strani pesem Jaz in svet ali verzi na 48. strani »zdaj sem (tu) / hipna točka / ravnovesja«. Rdeča nit zbirke je ravno kalibracija. Ravnotežje in ravnovesje po kalibraciji v svetu s svetom.
Naj sklenem: Raziskovanje in tveganje sta v poeziji Barbare Korun pogumni. Najbrž gre za nenehno preverjanje resnice tega trenutka. Na 68. strani tako preberemo: »če obstaja je ne najdem / resnice / izgubljena med pozabo in / izmišljijo«. Ne vem, zakaj sem se med premišljevanjem ob Idioritmiji spomnila na pesničine besede v prvi številki revije Apokalipsa leta 2014. V uvodniku z naslovom O požledu in ljubezni je namreč pojasnila: »Zdajle imam namen izreči resnico tega mojega trenutka bivanja. Tako je zmeraj, kadar se pripravljam k pisanju. Ne vem vnaprej, kaj bi bila, in z izkušnjo vem, da mi gotovo ne bo uspelo. Ampak vseeno – ne morem drugače kot poskusiti, z vsem zavedanjem, nebogljenostjo in dvomi.« In pisanje je primerjala z vnukovo zbranostjo med igro: »Kakšna tiha tiha silna zbranost, ko vodo izliva iz kozarca in gleda, kako teče v curku. Popolnoma je z njo, v njej, jazvoda. […] Vse je v popolnem, nepremičnem ravnovesju, polno radosti, ki nima vzroka, ki ne potrebuje ničesar drugega kot to, da je.« Torej je namen pesmi izreči resnico pesničinega trenutka bivanja in obenem izgubiti fokus nase. To dobro udejanja razdelek Najdenke na 78. strani: »poezija mi bo naravnala kosti / razvezala vozličke v hrbtenici / naoljila sklepe napela mišice / da me bo potem toliko laže / toliko bolj prepričljivo izničila«.
Avtorica recenzije: Petra Koršič
Bereta Maja Moll in Jure Franko.
Koper : KUD AAC Zrakogled in Hyperion, 2021
Po Ostrini miline, 1999, nagrajeni za najboljši prvenec leta, se je Barbara Korun samoizgnala iz varnega sveta. Najprej je skoz ograjo pomolila le glavo, telo je bilo še neosvo(bo)jeno v celoti, nato je čez mrežo, skoz zid, v režo betona spustila pesniški glas, ki je kot voda, ki »zmeraj najde pot«, kakor pravi v šesti zbirki Vmes, 2016. Vmes je Barbara Korun objavila pesniške zbirke Zapiski iz podmizja (2003), Razpoke (2004), Pridem takoj (2011) in Čečíca, motnjena od ljubezni (2014). Če se v Ostrini miline sooča z očetovsko dediščino, med drugim s Tomažem Šalamunom, je vedno izmuzljivi navdih v sedmi zbirki Idioritmija (nominirani za Jenkovo nagrado 2021) v podobi starčka, kakor preberemo v pesmi Moja muza ima skorbut. Gre za eno od mnogih pesmi, ki zlomi naš horizont pričakovanja. Muza krvavi? Ji manjka vitamina C? Skorbút je namreč bolezen, ki jo povzroča pomanjkanje vitamina C in za katero so značilni krvavenje dlesni, slabokrvnost, zmanjšana odpornost proti okužbam. Ne zveni v epidemijski, koronski realnosti, ko se svet in družba preobražata pred našimi očmi, aktualno in živo?
Knjigo uvajata determinirajoča pripisa. Prvi je citat Nama Junea Paika in se glasi: »Vedno sem ta, kdor nisem, in nisem vedno ta, kdor sem.« Drugi citat je iz predavanja Rolanda Barthesa iz leta 1977 z naslovom Kako živeti skupaj. V Idioritmiji, ki je »ustvarjalna oblika sobivanja, kjer vsakdo upošteva in spoštuje tako svoj individualni ritem kot ritem drugega«, Barbara Korun na različne načine razprostira, kako biti s seboj in kako živeti z drugimi. V prvem razdelku z naslovom Idioritmija to stori z zapisom sanj, kjer se zavestna funkcija umakne nezavedni. Kakor sanje prečistijo doživeto, tako nam fantazijske predimenzionirane sanjske podobe razpirajo zapiske kot kratke filme ali videospote, polne asociacij. Spominjajo na velika platna Marka Jakšeta. V drugem razdelku z naslovom Najdenke Barbara Korun zračno razprostira trivrstične pesmi z najdenimi verzi ob samotnem opazovanju narave. Tretji razdelek ima naslov Eholokacija, v četrtem pa je še pesničin avtorski pripis.
V najnovejši zbirki Barbare Korun gre torej za pesniški poskus napotila, kako živeti skupaj drugače, kakor živimo. Osebni ritem se limitira z začetkom ritma drugega in meje nekogaršnjega ritma so meje nekogaršnjega sveta, če prebesedimo Wittgensteinovo tezo. Vendar se Barbara Korun v sedmi knjigi ne ukvarja toliko z mejami med posamezniki, temveč se posveča predvsem odnosu »jaz in svet« ter kalibraciji jaza v odnosu do sveta, da pride do poskusov vzpostavitve ravnotežja in ravnovesja.
Barbara Korun je globoko zarezala v slovensko pesniško polje. Za zbirko Pridem takoj je prejela zlato ptico in Veronikino nagrado, zbirka Vmes je bila nominirana za Veronikino nagrado. Leta 2020 je prejela nagrado mira, ki jo podeljuje ženska sekcija Slovenskega centra PEN. Z delovanjem v živo ter s spremnimi besedili in svojo poezijo že leta nepovrnljivo senzibilizira slovenske bralke za vzpostavitev spolno občutljivega odnosa do sedanjosti in obenem neguje ponovno branje preteklosti ter spodbuja izgrajevanje genealogije ženske pesniške pisave na Slovenskem in po svetu. Najnovejša knjiga Idioritmija je, poleg tega, da je vizualno estetsko oblikovana, delo dua Padalci, Irene Gubanc in Teje Jalovec, vsekakor tudi vsebinsko zanimiva in intrigantna. Razdelki so na videz raznorodni, poglobljeno branje pa nakaže povezave in kompatibilnost. V prvem in tretjem razdelku se na primer večkrat pojavi pes, bodisi kot podoba (pohoditi psa), prispodoba (privezan otrok kot privezan pes) ali kot fraza (strah kot pes). Čeprav ne vidim smisla v razčlenjevanju sanjskih podob in se mi zdi primerno zgolj branje in doživljanje prvega razdelka celostno, z vsemi čutili, je zanimivo, mimogrede, da pes, ki najde mesto tudi v tretjem razdelku, simbolizira zvestobo in budnost, brezpogojno ljubezen in zaščito.
Ko beremo pesmi Barbare Korun, se kdaj pa kdaj zlahka zasačimo ob zlomu pričakovanja. Ravno v zlomu pričakovanja je namreč prostor za poezijo. Če se spomnimo, smo pri Taji Kramberger včasih presenečeni prepoznavali pesniški jezik v nizanju dokumentarističnih drobcev. Pesniški jezik je, čeprav vedno znova inventiran, navsezadnje za pesnika zgolj sredstvo. Po italijanskem filozofu Giorgiu Agambenu mora jezik, če naj priča, odstopiti mesto nejeziku, pokazati mora nezmožnost pričanja. Na koncu zbirke Barbare Korun Vmes smo lahko prebrali: »Razpadli so mi vsi sistemi pravičnosti. Razpadel mi je jezik. Sestavljam ga nazaj.« Zajetna Idioritmija za bralca ni lahek zalogaj. Ponekod je vstop vanjo otežen, drugje ni lahko dešifriranje in doživljanje estetskih doživetij ob branju. Zanimivo je, da v zadnjem času, potem ko so pesniki želeli zbirke brez spremnih besedil in pripisov, vznikajo avtorski pripisi o lastni poeziji. V zadnjem času smo jih opazili vsaj pri Neži Zajc, Viti Žerjal Pavlin in zdaj Barbari Korun. Je mar to znak šibke pesniške kritike na Slovenskem? Avtorica pripiše spremno besedilo, da bi bralcu olajšala vstopanje v njeno novo knjigo. Je namera s tem tudi zamejila ustvarjalno branje v začrtane koordinate?
Čeprav je Idioritmija precej zagonetna knjiga, je bralski in kritiški sprejem dober. Morda pa je smisel v avtorskih razlagalnih pripisih. Sanjski razdelek, naslovljen kakor celotna zbirka, je s slikovitimi nadrealističnimi in grotesknimi podobami ponekod kritičen do pesniške scene in naše družbene realnosti, a ne opozarja tako neizprosno na zlo v svetu, kakor smo brali v prejšnji zbirki Vmes. Barbara Korun je v njej opozarjala: »pod povrhnjico normalnega / je nekaj zelo zelo narobe, / pričakovanje, da bo počilo, / planilo, nenadoma, / ko bom najmanj pričakovala«. Najmočnejši pa je prvi razdelek tam, kamor v sanje vstopijo jezikovne, besedne prvine. Fantazijske podobe iz sanj, napisane ponoči med letoma 2008 in 2018, med spanjem oziroma tik po prehodu v budno stanje, so obsežen zalogaj in zato bi bil prvi razdelek lahko kar samostojna knjiga. Drugi razdelek Najdenke so kratke, trivrstične pesmi, v katere je ujet fotografski trenutek iz narave, in se bližajo bodisi haikujevski izkušnji bodisi iskricam oziroma domislicam. Tretji razdelek, naslovljen s strokovnim terminom Eholokacija, ki pomeni določanje prostorskega nahajanja na podlagi zvoka, odmeva, prinaša pesmi, katerih slog je dobro znan podpis Barbare Korun. Pesmi nadaljujejo zgodbo iz zbirke Vmes, ki udejanja verze »poezija ne zadostuje. / A prav ona je vir luči, / ki zmore zlo napraviti vidno« in v kateri izstopata pesmi Medeja in Hannah Arendt, vendar je v tretjem razdelku Idioritmije zgodba zasukana. V kritiki Iz družbene stihije po poti k sebi in naravi sem ugotavljala, da je govorkino stanje emocionalno nabito do »otrple sovražnosti do same sebe in s tem do sveta«, Idioritmija pa je prostor kalibracije, iskanja ravnovesja in ravnotežja.
Že z izpostavljenimi jezikovnimi prvinami zapiski dobijo estetski pridih in jih lažje doumemo kot pesem, kakor na primer podoba iz sanj na 30. strani, kjer se pesnica poigra z nemško besedo sauer v pomenu trpko, grenko. Ali domiselna trivrstičnica drugega razdelka na 43. strani: »najtežje je ravno prav / prav je ravno najtežje / ravno prav je najtežje«. Pesmi, v katere se vtihotapijo filozofski premisleki, so večinoma boljše, zanimivejše. Tako na primer na 63. strani pesem Jaz in svet ali verzi na 48. strani »zdaj sem (tu) / hipna točka / ravnovesja«. Rdeča nit zbirke je ravno kalibracija. Ravnotežje in ravnovesje po kalibraciji v svetu s svetom.
Naj sklenem: Raziskovanje in tveganje sta v poeziji Barbare Korun pogumni. Najbrž gre za nenehno preverjanje resnice tega trenutka. Na 68. strani tako preberemo: »če obstaja je ne najdem / resnice / izgubljena med pozabo in / izmišljijo«. Ne vem, zakaj sem se med premišljevanjem ob Idioritmiji spomnila na pesničine besede v prvi številki revije Apokalipsa leta 2014. V uvodniku z naslovom O požledu in ljubezni je namreč pojasnila: »Zdajle imam namen izreči resnico tega mojega trenutka bivanja. Tako je zmeraj, kadar se pripravljam k pisanju. Ne vem vnaprej, kaj bi bila, in z izkušnjo vem, da mi gotovo ne bo uspelo. Ampak vseeno – ne morem drugače kot poskusiti, z vsem zavedanjem, nebogljenostjo in dvomi.« In pisanje je primerjala z vnukovo zbranostjo med igro: »Kakšna tiha tiha silna zbranost, ko vodo izliva iz kozarca in gleda, kako teče v curku. Popolnoma je z njo, v njej, jazvoda. […] Vse je v popolnem, nepremičnem ravnovesju, polno radosti, ki nima vzroka, ki ne potrebuje ničesar drugega kot to, da je.« Torej je namen pesmi izreči resnico pesničinega trenutka bivanja in obenem izgubiti fokus nase. To dobro udejanja razdelek Najdenke na 78. strani: »poezija mi bo naravnala kosti / razvezala vozličke v hrbtenici / naoljila sklepe napela mišice / da me bo potem toliko laže / toliko bolj prepričljivo izničila«.
Avtorica recenzije: Ana Hancock Bralca: Eva Longyka Marušič, Bernard Stramič
Avtorica recenzije: Miša Gams Bralca: Bernard Stramič in Eva Longyka Marušič
Avtorica recenzije: Katja Šifkovič Bralka: Eva Longyka Marušič
Gaspar Noé je eden pomembnejših sodobnih filmskih avtorjev, a njegov opus ni za vsak okus. Režiser namreč v večini filmov aktivno poskuša vzbuditi v gledalcu občutek nelagodja in ga nato stopnjevati prek vsake razumne meje. V njegovih filmih srečamo zanikrne, zle, nizkotne in ozkosrčne like, ki jih po navadi ne doleti katarzična kazen, ob tem pa premišljena raba vizualnih elementov le še potencira gledalčevo občutje ob prikazu te pokvarjenosti. Lux Aterna ni nobena izjema, a je z 51 minutami med bolj dostopnimi avtorjevimi deli. To pa vseeno pomeni, da bo gledalec iz kinodvorane izstopil pretresen in mežikajoč, saj bo po stroboskopskem finalu potreboval nekaj časa, da se privadi na umirjeno osvetlitev preddverja. Film je premišljeno dodelan, pa čeprav je kakšna tretjina dogajanja na videz popolni kaos. Ta izpiljenost je še posebej presenetljiva, saj je bil film posnet v zgolj petih dneh in to kot oglasni spot za modno znamko Yves Saint Laurent, česar ob ogledu pravzaprav ni mogoče zaznati, razen najbrž po oblačilih in modnih dodatkih na igralcih. A vsebina je vsekakor na prvem mestu. Film se začne s citatom Dostojevskega, pozneje dogajanje prekinejo napisi s citati slovitih filmskih režiserjev. Vsi se osredotočajo na to, da izvedba umetniške vizije in njen učinek presegata počutje in celo dobrobit vključenih v umetniško delo. To je tudi fokus same zgodbe, ki se sicer začne na povsem drugem bregu. Najprej spremljamo igralki Béatrice Dalle in Charlotte Gainsbourg v pripravah na snemanje scene sežiganja čarovnic. Ženski sta prijateljici in izmenjujeta izkušnje ter komentirata pogosto nelagodnost, ki sta jo v svojih karierah začutili na snemanjih, predvsem zaradi neželene pozornosti soigralcev in članov ekipe. Béatrice, ki bo tokrat prevzela režijo, sicer zaključi, da je umetniški izdelek pomembnejši od tega, a obljubi Charlotte, da bo poskrbela za varnost in dobro počutje. Kar sledi je popolno nasprotje tega, s postopnim stopnjevanjem neljubih dogodkov, ki vodijo produkcijo v vse večji kaos, Gainsbourg pa se ob tem spopada še z zasebno krizo, ki je ne zmore rešiti na daljavo. Pri tem je dogajanje posneto z dvema kamerama, predstavljeno na deljenem zaslonu, kar v prvih kadrih poudarja skupnost obeh žensk, nato pa dodatno spodbuja kakofonijo podob in zvokov, dokler na koncu ne dobimo stroboskopije in kričanja ter pristno panično kričečega izraza pogube na čarovnicah. Režiser s tem doseže svoj cilj travmatiziranja gledalca in hkrati nepričakovano poda komentar zgodovinske nepripravljenosti francoske kinematografije, da bi sledila smernicam gibanja Jaz tudi.
Dobrih enajst let je, kar je Thor prvikrat treščil iz marvelovega vesolja na svetovna filmska platna in takoj postal eden od treh najbolj priljubljenih superjunakov iz skupine Maščevalcev, tesno ob Iron Manu in Stotniku Amerika, seveda. Živahen, gobčen, duhovit, premeten, močan, tudi prevzeten, a hkrati pravičen in v vseh pogledih preprosto božanski nordijski bog, je v režiji Kennetha Branagha in fizični podobi Chrisa Hemswortha osvojil vse, kar se je osvojiti dalo, in svojega položaja v številnih filmih, ki so sledili prvencu, kljub različnim režijskim taktirkam nikoli ni izgubil. Thor je tako že več kot desetletje na samem vrhu superjunaške priljubljenosti in bo tam najbrž ostal še nekaj časa – čeprav je najnovejši spektakel, ki je prav te dni prišel v naše kinematografe, kljub preverjeni ustvarjalni ekipi precejšnje razočaranje. Če so kritiki in gledalci pri prejšnjem celovečernem filmu, posvečenem bogu groma Thor: Ragnarok iz leta 2017 hvalili izjemen humor, živopisnost in predvsem občutek spontanosti, ki jih je v akcijski film vnesel novozelandski režiser, igralec in komik Taika Waititi, je prav to tisto, česar tokratno nadaljevanje ne premore. Namesto duhovite in nenarejene spontanosti, je zgodba filma Thor: Ljubezen in grom ves čas nekako v krču, dogajanje ne steče, dovtipi pa le redko izvabijo nekaj pridušenega smeha gledalcev v dvorani. Tudi tako imenovane kemije, energije, ki je pred dobrim desetletjem kar bliskala med Hemsworthom in Natalie Portman, je ostalo le še za par šibkih strel in le res dobra upodobitev Christiana Balea, kot tokratnega negativca Gorra, klavca bogov, ponuja nekaj gledalskih užitkov. Še številni stranski liki, ki jim je režiser – s svojim vred – očitno naklonil veliko, pravzaprav kar preveč pozornosti, zbujajo občutek prisilnega duhovičenja in nepotrebne izumetničenosti. O navihani živahnosti, s katero so v Ragnaroku razbijali tako akcijske kot čustvene prizore ter tako preprečili zdrs v dolgočasje ali patetičnost, tokrat ni ne duha ne sluha in film, ki sicer traja le slabi dve uri, se žal zdi veliko daljši. Thor je s filmom Ljubezen in grom postal prvi Maščevalec, ki ima štiri samostojne celovečerne filme, a zdi se, da bi bilo boljše, če v bodoče ostane tesneje v družbi s svojimi superujnaškimi prijatelji, saj njegov grom v solističnih akcijah očitno izgublja svojo moč.
Kaj nam izjava, da je Elvis Presley osrednja popkulturna ikona 20. stoletja, danes sploh pove? Oziroma, nam lahko pove kaj novega? Avstralski režiser Baz Luhrmann, ki je s svojim razkošno dinamičnim vizualnim pristopom prinesel novo življenje v zaprašen žanr mjuzikla, se je s skoraj triurnim biografskim filmom, naslovljenim preprosto Elvis, lotil zahtevne naloge. Elvis Aaron Presley namreč ni bil samo preprost fant z revnega juga ZDA, ki mu je uspelo v glasbenem svetu, postal je tudi največji zvezdnik v smislu svoje lastne, tržno zelo natančno in zelo uspešno dirigirane blagovne znamke ter »influencer« par excellence, za kar je skrbel njegov vampirski impresarij oziroma zlovešč menedžer »Polkovnik« Tom Parker, jungovska Elvisova senca. Biografski film uokvirja Parkerjeva retrospektivna pripoved, in njun zapleten, vseživljenjski odnos je tudi jedro filma, ki je sestavljen iz različnih dvojnosti oziroma sopostavitev nasprotij. Po eni strani ohranja precej spoštljiv odnos do Elvisa in njegovih bližnjih, po drugi nas skozi žanr glasbenega filma in prijetnih rokenrol nastopov sooča s številnimi patologijami, od skrajnega nelagodja, ki ga zbuja že sam lik Toma Parkerja v sijajnem utelešenju Toma Hanksa, do vrste nerazrešenih odnosov znotraj Elvisove osnovne družine. Verjetno najboljši pa je film v tem, da zariše skozi oseben prikaz vzponov in padcev širšo sliko kulturnega in družbenega miljeja Amerike v drugi polovici 20. stoletja ter njenih številnih nevralgičnih točk, od problema rasne segregacije do prikaza kapitala kot neusmiljenega gonila glasbenega razvoja ter industrije zabavljaštva. Režiser Baz Luhrmann vzame zelo resno imperativ, da je treba pripovedovati vizualno in si da duška z uporabo vseh mogočih slikovnih in montažnih trikov, tako da se gledalčeva retina ne spočije niti v pripovedno upočasnjenih pasusih filma. Vse skupaj je pravzaprav nabuhel eksces, kakršno je bilo tudi Elvisovo pozno obdobje nastopanja v Las Vegasu, pri čemer za ustrezno igralsko prezenco vendarle poskrbi Austin Butler v naslovni vlogi. Film ni pretirano subtilen v podajanju informacij ali pravzaprav v čemerkoli, je pa zanimiv kot prikaz zgodovine rokenrola in njegovih dvojnih korenin v cerkvenem gospelu revnih temnopoltih z ameriškega juga ter v bolj posvetnih melodijah ritma & bluesa, kar je preko country glasbe sčasoma prišlo v glavni popkulturni tok, ki je spodbudil tudi socialno revolucijo. V te prizore je Luhrmann spretno uvedel potujitveni učinek, saj na ulice glasbenega vrveža Memphisa v zgodnjih 50. letih vdira sodoben, družbenokritičen hiphop. Skratka, izredno ambiciozen film, ki pa mu ob vsej bombastičnosti uspe najti neko notranje ravnovesje. Morda tudi na račun tega, da je v celoti zaznati grško tragedijo: značaji vseh vpletenih jih vodijo v propad, in protagonist, ki je milijonom prinašal občutek ali pa vsaj iluzijo sreče, sam te nikakor ni našel …
Avtorica recenzije: Marija Švajncer Bralca: Eva Longyka Marušič in Bernard Stramič
Avtorica recenzije: Miša Gams Bralca: Eva Longyka Marušič in Bernard Stramič
Bralca: Lidija Hartman in Ambrož Kvartič »Pomenek s tišino omogočajo nevidnosti,« preberemo v knjigi Nevidnosti, Milana Dekleve. »Pogovor z nevidnostmi poteka s pomočjo tolmačev. /…/ Lahko se pretrga /pogovor/, obvisi na strelovodu molka, / a takrat priprhutajo nevidni tolmači brez jezikov, / ki znajo povedati veliko, / čeprav jih sprva ne razumemo,« preberemo na 27. strani. Knjiga bralca povabi že z naslovom, s tem, da nevidnostim, ki jih pesnik postavi v naslov, pritrdi in jim priznava obstoj. Kar ni vidno, je običajno najmočnejše gonilo vitalnosti, živega, življenja. V vsaki od 51 pesmi se pesnik Dekleva prek lirskega subjekta dotakne nevidnosti in jim da enega od mnogih, enainpetdesetih obrazov in podob. Kljub temu pa bralcu pušča občutek svobode, neujetosti, neutesnjenosti, nekalupljenosti, da bi morali to nevidnost, te nevidnosti imenovati, jim dati ime, telo, definicijo ...
Neveljaven email naslov