Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Izrek "dve muhi na en mah" se zdi pri včerajšnjem odstopu celo nekoliko konservativen. Miro Cerar je včeraj pobil toliko mrčesa, kot mu ga ni uspelo v celotnem mandatu in resnično vprašanje, ki se zastavlja, je: "Kaj zdaj?"
Vsak posameznik, ki ima dostop do javnega prostora, se mora danes izraziti o odstopu premiera
Javna analiza odstopa preprosto spada zraven; je eden tistih lažnih pojavov, ki našo družbo vsaj na zunaj delajo podobno starim demokracijam. A v analizi je treba najprej na začetek. In na začetku stojijo klasični tipi slovenske politike. V slovensko politiko večinoma rinejo ali neumni ali hudobni. Žal imamo tudi nekaj nesrečnih kombinacij obojega. Potem je v zadnjem času opaziti naraščanje zanimanja za politiko med ljudmi, ki ne morejo pravilno izgovoriti črke “r“, kot tudi med tistimi, ki so imeli z mamo v otroštvu specifičen odnos.
In kar je najbolj presenetljivo: Miro Cerar ni nič od naštetega. Javni glas ga je označil za cmeravega, neodločnega … kar sicer ni najhuje, kar se lahko zgodi politiku na Slovenskem. In res; ob odstopu se ni zmogel nehati čuditi, kako njegova kompromisarska in po njegovem uspešna politika ni požela splošne hvale med prebivalstvom. Odgovor na njegovo vitje rok k nebu ponuja celotna slovenska zgodovina, zato danes le na kratko ugotovimo, kako je ljudstvo jamračev za jamrača obsodilo človeka, ki je javno izjavil, da ne jamra …
A po včerajšnjem odstopu se lahko tudi ljubiteljski politični analitiki vprašamo bistveno vprašanje: “Ali ni vse to bilo le del načrta?“
Ni treba biti posebej pronicljiv, da ugotoviš, kako je premierjev odstop njegova ne najbolj zrela, niti ne najbolj načelna, vsekakor pa najbolj zvita, taktična, celo strateško politična odločitev do zdaj.
Zdaj – ali se mu je posrečilo po pravilu o slepih kurah, ali je vse načrtoval, kar pomeni, da se je politike priučil, ali pa je ravnal instinktivno, kar spet pomeni, da je našel do zdaj skrit politični občutek. V vsakem primeru: dobro zanj!
Kaj se je torej včeraj zgodilo?
Na najbolj očitni ravni se je premier predstavil kot žrtev. Da so žrtve simpatične, je dolgo znana resnica s športnih bojišč; mogoče je pretirana trditev, da je pred volitvami Miro Cerar kot žrtev okrepil svojo pozicijo, vsekakor pa je oslabil pozicije konkurentov. Svojih koalicijskih partnerjev zagotovo.
Še vedno precej očitno: apologete alternativne rešitve drugega tira, ki so tokratni poskus gradnje uspešno blokirali, je z odstopom odpihnil s slovenskega političnega prizorišča. Kar Kovačič in kompanija razumejo kot zmago, je samo v zmago preoblečen poraz!
Po kategoričnem stališču državne volilne komisije predvidevamo, da je bitka za referendumski datum izgubljena, s tem je izgubljen tudi kvorum in novi trije milijoni, ki letijo skozi okno, bodo sprožili negodovanje šparovne javnosti. Politično je referendum, po grobi oceni bo mesec dni pred državnozborskimi volitvami, strel v koleno vseh političnih strank, razen, uganili ste, premiera Cerarja, ki v referendumski kampanji lahko samo obiskuje medije in soočenja ter flagrantno ponavlja: “Saj sem vam rekel!”
In še: nekatere politične ali interesne skupine je Cerar z včerajšnjim nastopom osmešil – kar pa se tudi ne zgodi prav pogosto. Sindikati so prav komično izviseli in bodo imeli zdaj, spet po grobi oceni, vsaj deset mesecev časa za analiziranje svojih napak. Med njimi so prav gotovo pričeske nekaterih stavkajočih učiteljic. Posebno, čeprav samo osebno zadoščenje pa je odstopajoči premier najbrž dosegel tudi do nekaterih posameznikov, ki jih je legenda o njegovi neodločnosti v žaru boja ponesla čez mejo dobrega okusa. Pri tem mislimo na vaje v slogu, ki se jih je na proslavah šel vrh slovenske kulture, ali sedenje ob mizi in na intonacijo vprašanj, ki si ju je privoščil glavni parlamentarni preiskovalec bančne luknje.
Izrek “dve muhi na en mah” se zdi pri včerajšnjem odstopu celo nekoliko konservativen. Miro Cerar je včeraj pobil toliko mrčesa, kot mu ga ni uspelo v celotnem mandatu in resnično vprašanje, ki se zastavlja, je: “Kaj zdaj?”
A pravzaprav ima odstopajoči predsednik vlade dve možnosti in nobena ni prav slaba …
Po športnem zgledu se lahko na vrhuncu povsem umakne iz politike; bati se je, da če gre v volilno tekmo, bo razvodenel včerajšnje zmagoslavje. Politično zrelo bi bilo predati stranko recimo predsedniku parlamenta in oditi v pravniška nebesa na zabavo s hurijami … Ako pa bo vztrajal in se na čelu stranke udeležil volitev, njegove delnice danes kotirajo neprimerno višje, kot so včeraj.
750 epizod
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Izrek "dve muhi na en mah" se zdi pri včerajšnjem odstopu celo nekoliko konservativen. Miro Cerar je včeraj pobil toliko mrčesa, kot mu ga ni uspelo v celotnem mandatu in resnično vprašanje, ki se zastavlja, je: "Kaj zdaj?"
Vsak posameznik, ki ima dostop do javnega prostora, se mora danes izraziti o odstopu premiera
Javna analiza odstopa preprosto spada zraven; je eden tistih lažnih pojavov, ki našo družbo vsaj na zunaj delajo podobno starim demokracijam. A v analizi je treba najprej na začetek. In na začetku stojijo klasični tipi slovenske politike. V slovensko politiko večinoma rinejo ali neumni ali hudobni. Žal imamo tudi nekaj nesrečnih kombinacij obojega. Potem je v zadnjem času opaziti naraščanje zanimanja za politiko med ljudmi, ki ne morejo pravilno izgovoriti črke “r“, kot tudi med tistimi, ki so imeli z mamo v otroštvu specifičen odnos.
In kar je najbolj presenetljivo: Miro Cerar ni nič od naštetega. Javni glas ga je označil za cmeravega, neodločnega … kar sicer ni najhuje, kar se lahko zgodi politiku na Slovenskem. In res; ob odstopu se ni zmogel nehati čuditi, kako njegova kompromisarska in po njegovem uspešna politika ni požela splošne hvale med prebivalstvom. Odgovor na njegovo vitje rok k nebu ponuja celotna slovenska zgodovina, zato danes le na kratko ugotovimo, kako je ljudstvo jamračev za jamrača obsodilo človeka, ki je javno izjavil, da ne jamra …
A po včerajšnjem odstopu se lahko tudi ljubiteljski politični analitiki vprašamo bistveno vprašanje: “Ali ni vse to bilo le del načrta?“
Ni treba biti posebej pronicljiv, da ugotoviš, kako je premierjev odstop njegova ne najbolj zrela, niti ne najbolj načelna, vsekakor pa najbolj zvita, taktična, celo strateško politična odločitev do zdaj.
Zdaj – ali se mu je posrečilo po pravilu o slepih kurah, ali je vse načrtoval, kar pomeni, da se je politike priučil, ali pa je ravnal instinktivno, kar spet pomeni, da je našel do zdaj skrit politični občutek. V vsakem primeru: dobro zanj!
Kaj se je torej včeraj zgodilo?
Na najbolj očitni ravni se je premier predstavil kot žrtev. Da so žrtve simpatične, je dolgo znana resnica s športnih bojišč; mogoče je pretirana trditev, da je pred volitvami Miro Cerar kot žrtev okrepil svojo pozicijo, vsekakor pa je oslabil pozicije konkurentov. Svojih koalicijskih partnerjev zagotovo.
Še vedno precej očitno: apologete alternativne rešitve drugega tira, ki so tokratni poskus gradnje uspešno blokirali, je z odstopom odpihnil s slovenskega političnega prizorišča. Kar Kovačič in kompanija razumejo kot zmago, je samo v zmago preoblečen poraz!
Po kategoričnem stališču državne volilne komisije predvidevamo, da je bitka za referendumski datum izgubljena, s tem je izgubljen tudi kvorum in novi trije milijoni, ki letijo skozi okno, bodo sprožili negodovanje šparovne javnosti. Politično je referendum, po grobi oceni bo mesec dni pred državnozborskimi volitvami, strel v koleno vseh političnih strank, razen, uganili ste, premiera Cerarja, ki v referendumski kampanji lahko samo obiskuje medije in soočenja ter flagrantno ponavlja: “Saj sem vam rekel!”
In še: nekatere politične ali interesne skupine je Cerar z včerajšnjim nastopom osmešil – kar pa se tudi ne zgodi prav pogosto. Sindikati so prav komično izviseli in bodo imeli zdaj, spet po grobi oceni, vsaj deset mesecev časa za analiziranje svojih napak. Med njimi so prav gotovo pričeske nekaterih stavkajočih učiteljic. Posebno, čeprav samo osebno zadoščenje pa je odstopajoči premier najbrž dosegel tudi do nekaterih posameznikov, ki jih je legenda o njegovi neodločnosti v žaru boja ponesla čez mejo dobrega okusa. Pri tem mislimo na vaje v slogu, ki se jih je na proslavah šel vrh slovenske kulture, ali sedenje ob mizi in na intonacijo vprašanj, ki si ju je privoščil glavni parlamentarni preiskovalec bančne luknje.
Izrek “dve muhi na en mah” se zdi pri včerajšnjem odstopu celo nekoliko konservativen. Miro Cerar je včeraj pobil toliko mrčesa, kot mu ga ni uspelo v celotnem mandatu in resnično vprašanje, ki se zastavlja, je: “Kaj zdaj?”
A pravzaprav ima odstopajoči predsednik vlade dve možnosti in nobena ni prav slaba …
Po športnem zgledu se lahko na vrhuncu povsem umakne iz politike; bati se je, da če gre v volilno tekmo, bo razvodenel včerajšnje zmagoslavje. Politično zrelo bi bilo predati stranko recimo predsedniku parlamenta in oditi v pravniška nebesa na zabavo s hurijami … Ako pa bo vztrajal in se na čelu stranke udeležil volitev, njegove delnice danes kotirajo neprimerno višje, kot so včeraj.
Tokrat o razvejanem sindikalnem gibanju, ki je zajelo našo državo. Najprej se je oglasil sindikat poštnih delavcev. Povedali so, da so proti ukinjanju poštnih poslovalnic. Potem se je oglasil sindikat policistov Slovenije. Povedali so, da imajo dovolj, da jih žalijo in šikanirajo. Oboje je seveda letelo na slovensko vlado. Oziroma na gospodarsko in notranje ministrstvo. Ko smo že mislili, da gre za reden tedenski sindikalni izbruh, se je oglasil še sindikat nemških ovčarjev. Na tiskovni konferenci so potožili, da si ne znajo predstavljati sveta brez poštarjev in policajev. In ker vemo, da vlada ne upošteva ne poštnega in ne policijskega sindikata, obstaja možnost, da bo prisluhnila vsaj nemškim ovčarjem. Do neke mere je neverjetno, kako so se zakleti nasprotniki združili v branjenju dostojanstva vseh vpletenih. In še bolj neverjetno je, kako lahko nemški ovčarji razumejo koncept sobivanja in soodvisnosti v družbi, vlada pa ga ne more.
Do pred nekaj dnevi je bila unovčena četrtina bonov in s prigodno slovesnostjo so na Počivalškovem ministrstvu proslavili vrnitev polmilijontega bona v naročje proračuna.
Hoteli smo že na počitnice. Loviti sončne žarke in viruse, ko je prihitela še zadnja novica, ki je upala, da ji bomo posvetili nekaj stavkov kakovostne analize. Pred nekaj meseci se je že tretja posadka podala na nemogočo misijo ustanovitve pokrajin na Slovenskem. Odprava je obsojena na neuspeh, in to vedo vsi, ki se naloge lotevajo. Lotevajo pa se je, ker smo menda zakonodajno in civilizacijsko zavezani, da bomo pokrajine ustanovili.
Danes pa nekaj z uporabno vrednostjo. Ker Slovenci tako disciplinirano nosimo maske, je nekatere še do pred kratkim očitne fenomene danes težje prepoznati in se proti njim boriti. Sem prav gotovo spadajo komunisti. Odkar smo vsi pod maskami, je komuniste izjemno težko prepoznati in zato nam bo prav prišel priročnik, ki je pred kratkim izšel pri eni naših založb. Priročnik, prebrala naj bi ga vsaj petina Slovencev, je v knjigarnah skoraj razprodan in razgrabili so ga tudi po knjižnicah … Zato na Valu 202 za naše poslušalce povzemamo glavne poudarke, ki naj bodo tako povabilo na branje kot tudi praktični nasvet za boj proti komunistom.
Počasi se navajamo na novo normalnost, ob tem da že stara ni bila najbolj normalna. Ampak kot vse novo, je nova normalnost še manj normalna, kot je bila stara. Na primer: nova normalnost predvideva, da bi bile morebitne volitve epidemiološka katastrofa, medtem ko so bile volitve v stari normalnosti samo demokratična katastrofa. In ker je nova normalnost postala naša realnost, se zdi, da bi se morali potruditi in iz nje potegniti največ, kar lahko. Kar pomeni, da bi jo bilo dobro unovčiti. Kajti to, da nas nova normalnost ekonomsko ubija, smo – vsaj upajmo – preživeli že med epidemijo … Zdaj ko smo se je že privadili, pa se zdi smiselno novo normalnost postaviti na trg in pogledati, ali nam lahko vrne vsaj del prihodkov, ki nam jih je pobrala marca in aprila. In kako drugače unovčiti novo normalnost kot s pomočjo turizma.
Slovenski kralj "Zmago" je ponovno udaril. Zlonamerno in vedno bolj vplivno pleme teoretikov zarote trdi, da je Zmago udaril zato, ker je želel opozoriti nase. Da se je snemanja sproščenega pogovora med prijatelji še kako zavedal. In da je menil, kako bo s šokantnimi izjavami ponovno obrnil pozornost nase, na slovensko nacionalno stranko in tako naprej in tako nazaj. Ampak ker se pri nas ukvarjamo z družbeno analizo, se moramo na teoretski ravni posvetiti izjavam čilega poslanca, človeka in misleca.
V globalnem svetu citatov Slovenci ne pomenimo nič. Kar ni nobena tragedija. Kot narod smo majhni, citati pa so plod tisočletij civilizacije. Je pa tudi res, da smo bolj nagnjeni k ljudskim rekom ...
V praznični maniri valovske obletnice nekaj modrih misli o gibanju in o tem, kam kaj gre. Za Val 202 vemo: že jutri proti devetinštirideseti obletnici in nato proti Abrahamu. Večje vprašanje je, kam gre Slovenija.
Danes bomo na radiu govorili o televiziji. Kar je dosti bolj obetavno, kot če bi na televiziji govorili o radiu. Javna objava zločinov radikalizira vse vpletene in boj, ki bi se moral odviti znotraj istitucij sistema, ampak če rasističnega nasilja ne bi videli, se mar ne bi zgodilo?
Poglejmo resnici v oči: edini, našega plemena, ki je znal z Avstrijci, je bil Martin Krpan. Vse pred njim in vse za njim pa same šleve. Tako se s svetlim spominom na sekanje lip, vlačenje konjev čez prag in na obglavljenje turške nadaljevanke lotimo današnje analize. O "Avstro" bomo govorili, ker že vsi ostali govorijo o "Ogrski".
Ko spremljamo ukrepe državnega intervencionizma in političnega diletantizma po vsem svetu, lahko mirne vesti napišemo, da je socializem zmagal. Je pa res, da je kapitalizem dobil več oskarjev.
Prestopi poslancev so težko razumljivi, saj se poslanec med kandidaturo z vso svojo človeško, državljansko, strokovno in politično etiko postavi za interese in stališča določene stranke. Zaradi teh načel je na strankarski listi tudi izvoljen in če to stranko nato zapusti in se preseli v drugo politično okolje, začutijo njegovi volivci ščemenje v predelu trtice ter napenjanje kože v ušesih.
Zadnje tedne se vsi pogosto sprašujemo, kaj se ogaja s slovensko politiko. Zdi se, da ji gre na otročje, a dogajanje še lažje razložimo s fenomenom razlagalca žurov iz osemdesetih.
V Zapisih iz močvirja tokrat razmišljamo o maturi, ki ne pomeni zgolj konca srednješolskega izobraževanja, temveč je tudi začetek študija. Od tega, kako jo posameznik opravi, je odvisna njegova študijska in pozneje poklicna pot. O letošnji maturi pa je danes jasno le to, da bo takšna, kot je bila teh zadnjih nekaj desetletij.
Če kaj med krizo bije v oči, potem so to z lahkoto izrečena stališča, mnenja in misli. Blebetanje je v časih normalnosti povsem neškodljivo in celo pripomore k barvitosti javnega prostora, v težkih časih pa naj bi bila vsaka beseda, vsako stališče, celo vsak tvit izrečeni s premislekom. Celo naša oddaja, znana po sumljivih stališčih in ohlapnih ocenah, se drži te prastare resnice, ki sicer obstaja samo kot teoretični model. V praksi pa zmaguje tista resnica, ki v nadaljevanju postane prva žrtev vojne.
Kot kaže, bomo odslej vedno bolj sproščeni in sproščanje epidemioloških ukrepov bo pri tem zelo pomagalo. Mimogrede; davna želja trenutnih oblastnikov po sproščeni Sloveniji se uresničuje v maniri, ki je ni nihče pričakoval.
Nova ljubljenka slovenskih src, kmetijska ministrica in Desusova predsednica, je apelirala na slovensko javnost, naj pomaga kmetom. Stvar je namreč v tem, da letos na naša polja zaradi virusa ne morejo priti sezonski delavci iz tujine in ker so kmetje v težavah, je ministrica pozvala vse "mlajše upokojence, študente, brezposelne in delavce na čakanju ter vse tiste, ki se radi gibljejo in so radi na svežem zraku," naj priskočijo na pomoč slovenskemu kmetijstvu.
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Marko Radmilovič sedi v samoizolaciji in razmišlja. Koronavirus nam je pokazal, kako enostavna je naša civilizacija, čeprav smo dolga desetletja mislili, da je zapletena.
Marjan Jerman je bil novinar. In ko s cmokom v grlu sledimo poklonom, ki jih dobiva v javnosti, naj povemo, zakaj in čemu je bil novinar. Preprosto zato, ker ni zmogel biti nič drugega; ker Marjan je novinarstvo živel. Po njegovih besedah bi lahko bil tudi pilot, a električni drogovi tam nekje na Dolenjskem se s tem ne strinjajo. Bil je novinar in z vsakim vlaknom, z vsakim vdihom, tako tudi zadnjim, je bil predan javnosti.
Neveljaven email naslov