Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se Marko Radmilovič vpraša: "Kakšna je širša slika dogodka?"
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se vprašamo: “Kakšna je širša slika dogodka?”
Najprej, kar pade na pamet razmišljujočemu, je očitna in sistemska kršitev desetih božjih zapovedi, ki se jo gredo naši poslanci. V zgodovini našega parlamentarizma smo prekršili že skoraj vseh deset: tiste bolj filozofske o enem bogu, o soboti, o malikih in podobno kršijo poslanci skupaj z nami volivci vsak dan, tiste bolj praktične pa kršijo deklarativno. Če pogledamo zgodovino našega parlamentarizma s stališča katoliškega etosa, je kraja sendviča prekršila sedmo zapoved in tako za zdaj ostaja neuresničena le še peta. Upajmo da vsaj “ne ubijaj!” ostane nedotaknjena znotraj slovenskega parlamenta tudi v prihodnje.
Poslanci nam z eklatantnim kršenjem božje postave sporočajo, da so samo ogledalo ljudstva, ki jih izvoli; se pravi, da na volitvah ne izbiramo boljših od sebe, temveč enake kot smo mi. Kajti kot so se pridušali trgovci ob incidentu: “Kraja sendvičev je eden slovenskih športov!”
Drugo uvodno vprašanje pri kraji sendviča, ki si ga ni nihče zastavil, pa je najbolj bistveno. “Kakšen je bil sendvič?”
Ali je bil plastični zmazek, zavit v celofan, kjer se med dvema koščkoma vlažne žemlje skrivata dve rezini iz poljskega mesa izdelane salame, ki jima družbo dela kos sumljivega sira in nedoločljiv namaz. Najznačilnejše predstavnike te vrste lahko najdete na bencinskih črpalkah.
Ali pa je bil ukradeni sendvič ponosni predstavnik angleškega lorda; z olivno ciabatto pripravljena jed, ki v sebi skriva štiri rezine španske šunke, dve rezini pravega švicarskega grojerja, rezino paradižnika iz prekmurskih rastlinjakov, nekaj dehteče rukole, rezino trdo kuhanega jajca in namaz, pripravljen iz sveže majoneze in začinjen s koprom.
Kajti če je ukradel prvega, je naredil človeštvu uslugo, pri kraji drugega pa gre za resen zločin. Predvidevamo, glede na odstop in odziv javnosti, da je ukradel drugega. In kakšna je kazen, saj sam odstop ni dovolj?
“I kakšna vendar?” Odstavljen od ljubljanskih sendvičev se je moral ubogi poslanec vrniti v naročje savinjskega želodca. Kruto!
Tretja raven analize prinaša analizo zagovora. Poslanec je bil prostodušen kot Sokrat pred sodniki, ko je razlagal, zakaj in kako ga je ukradel. S svojevrstno otroško naivnostjo je javno priznal zločin in ker težko verjamemo, da je kdo tako zelo prismuknjen, se mora za vso akcijo skrivati nekaj večjega … Prav zato se zdi njegovo poznejše pojasnilo, kako je šlo za družbeni eksperiment, zelo verjetno. Sploh ker je približno ob istem času odvetnica štajerskega vardista Šiška razlagala novinarjem, kako je šlo tudi pri postroju varde za nekakšen družbeni eksperiment. In moramo priznati, kako se zdi možnost, da nekaj osveščenih in varnosti posvečenih posameznikov s krajo sendviča ali s postrojem paravojaške enote preizkuša čuječnost naroda, zelo verjetna. Da ne bomo do takšnih akcij cinični; pripadamo narodu, ki je pred tremi stoletji striktno sodeloval na akcijah, imenovanih “Nič nas ne sme presenetiti!” In če bi bile klepetave trgovke vzgojene v onih časih, jim nihče, še najmanj pa poslanec, ne bi izmaknil sendviča.
Še eno izmed možnosti, da bomo res analitično popolni, je treba preučiti. Poslanec se je pred krajo pritoževal nad neučinkovitostjo prodajalk/blagajničark, ki so klepetale, namesto da bi ga postregle. Mogoče pa je vrli mož predstavnik te nove dinamične generacije, ki se navdušuje nad histeričnim blagajnanjem, kot ga uprizarjajo uslužbenke tujerodnih trgovskih mrež. Za nas, nekoliko konzervativnejše, je tako blagajna postala najbolj stresni del vsakega nakupa. Histerično piskanje in metanje izdelkov v vrečko ter nato očitajoči pogledi naslednjega kupca so nadvse moreči in človek si zaželi starodobnih, počasnih in delno lenih blagajničark.
Ampak še vedno nismo zanesljivo pojasnili, zakaj in čemu ga je ukradel. Odgovor je prozaičen kot dejanje samo: ker ga je lahko! V Sloveniji, ne le med poslanci, je nova samozavest, ob vsesplošnem navdušenju, ki ga je prinesla, odnesla osnovno oliko. Ker je bil – zaradi kakršnegakoli šikaniranja že – prizadet poslančev čas, je ukradel sendvič, da bi se maščeval. Da bi kaznoval. Vzel v roke – pa ne zakon – ki ga že tako ali tako kot zakonodajalec ima v rokah – temveč vzel v roke moralo. Kraja po novi morali ni ultimativni greh, saj je nad njim greh ignoriranja poslanca!
Ta božji kompleks se ni zaredil le v slovenski politiki in slovenskem poslanstvu, ki je, roko na srce, galerija grotesknih tipov, temveč prodira v vse pore družbe.
Za konec: ko je poslanec ukradel sendvič, si je mislil: “Ne gre za sendvič, gre za princip!” In nevede je imel popolnoma prav.
750 epizod
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se Marko Radmilovič vpraša: "Kakšna je širša slika dogodka?"
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se vprašamo: “Kakšna je širša slika dogodka?”
Najprej, kar pade na pamet razmišljujočemu, je očitna in sistemska kršitev desetih božjih zapovedi, ki se jo gredo naši poslanci. V zgodovini našega parlamentarizma smo prekršili že skoraj vseh deset: tiste bolj filozofske o enem bogu, o soboti, o malikih in podobno kršijo poslanci skupaj z nami volivci vsak dan, tiste bolj praktične pa kršijo deklarativno. Če pogledamo zgodovino našega parlamentarizma s stališča katoliškega etosa, je kraja sendviča prekršila sedmo zapoved in tako za zdaj ostaja neuresničena le še peta. Upajmo da vsaj “ne ubijaj!” ostane nedotaknjena znotraj slovenskega parlamenta tudi v prihodnje.
Poslanci nam z eklatantnim kršenjem božje postave sporočajo, da so samo ogledalo ljudstva, ki jih izvoli; se pravi, da na volitvah ne izbiramo boljših od sebe, temveč enake kot smo mi. Kajti kot so se pridušali trgovci ob incidentu: “Kraja sendvičev je eden slovenskih športov!”
Drugo uvodno vprašanje pri kraji sendviča, ki si ga ni nihče zastavil, pa je najbolj bistveno. “Kakšen je bil sendvič?”
Ali je bil plastični zmazek, zavit v celofan, kjer se med dvema koščkoma vlažne žemlje skrivata dve rezini iz poljskega mesa izdelane salame, ki jima družbo dela kos sumljivega sira in nedoločljiv namaz. Najznačilnejše predstavnike te vrste lahko najdete na bencinskih črpalkah.
Ali pa je bil ukradeni sendvič ponosni predstavnik angleškega lorda; z olivno ciabatto pripravljena jed, ki v sebi skriva štiri rezine španske šunke, dve rezini pravega švicarskega grojerja, rezino paradižnika iz prekmurskih rastlinjakov, nekaj dehteče rukole, rezino trdo kuhanega jajca in namaz, pripravljen iz sveže majoneze in začinjen s koprom.
Kajti če je ukradel prvega, je naredil človeštvu uslugo, pri kraji drugega pa gre za resen zločin. Predvidevamo, glede na odstop in odziv javnosti, da je ukradel drugega. In kakšna je kazen, saj sam odstop ni dovolj?
“I kakšna vendar?” Odstavljen od ljubljanskih sendvičev se je moral ubogi poslanec vrniti v naročje savinjskega želodca. Kruto!
Tretja raven analize prinaša analizo zagovora. Poslanec je bil prostodušen kot Sokrat pred sodniki, ko je razlagal, zakaj in kako ga je ukradel. S svojevrstno otroško naivnostjo je javno priznal zločin in ker težko verjamemo, da je kdo tako zelo prismuknjen, se mora za vso akcijo skrivati nekaj večjega … Prav zato se zdi njegovo poznejše pojasnilo, kako je šlo za družbeni eksperiment, zelo verjetno. Sploh ker je približno ob istem času odvetnica štajerskega vardista Šiška razlagala novinarjem, kako je šlo tudi pri postroju varde za nekakšen družbeni eksperiment. In moramo priznati, kako se zdi možnost, da nekaj osveščenih in varnosti posvečenih posameznikov s krajo sendviča ali s postrojem paravojaške enote preizkuša čuječnost naroda, zelo verjetna. Da ne bomo do takšnih akcij cinični; pripadamo narodu, ki je pred tremi stoletji striktno sodeloval na akcijah, imenovanih “Nič nas ne sme presenetiti!” In če bi bile klepetave trgovke vzgojene v onih časih, jim nihče, še najmanj pa poslanec, ne bi izmaknil sendviča.
Še eno izmed možnosti, da bomo res analitično popolni, je treba preučiti. Poslanec se je pred krajo pritoževal nad neučinkovitostjo prodajalk/blagajničark, ki so klepetale, namesto da bi ga postregle. Mogoče pa je vrli mož predstavnik te nove dinamične generacije, ki se navdušuje nad histeričnim blagajnanjem, kot ga uprizarjajo uslužbenke tujerodnih trgovskih mrež. Za nas, nekoliko konzervativnejše, je tako blagajna postala najbolj stresni del vsakega nakupa. Histerično piskanje in metanje izdelkov v vrečko ter nato očitajoči pogledi naslednjega kupca so nadvse moreči in človek si zaželi starodobnih, počasnih in delno lenih blagajničark.
Ampak še vedno nismo zanesljivo pojasnili, zakaj in čemu ga je ukradel. Odgovor je prozaičen kot dejanje samo: ker ga je lahko! V Sloveniji, ne le med poslanci, je nova samozavest, ob vsesplošnem navdušenju, ki ga je prinesla, odnesla osnovno oliko. Ker je bil – zaradi kakršnegakoli šikaniranja že – prizadet poslančev čas, je ukradel sendvič, da bi se maščeval. Da bi kaznoval. Vzel v roke – pa ne zakon – ki ga že tako ali tako kot zakonodajalec ima v rokah – temveč vzel v roke moralo. Kraja po novi morali ni ultimativni greh, saj je nad njim greh ignoriranja poslanca!
Ta božji kompleks se ni zaredil le v slovenski politiki in slovenskem poslanstvu, ki je, roko na srce, galerija grotesknih tipov, temveč prodira v vse pore družbe.
Za konec: ko je poslanec ukradel sendvič, si je mislil: “Ne gre za sendvič, gre za princip!” In nevede je imel popolnoma prav.
V dneh, ko smo obsojeni na tesnobo lastnega doma in na grozo lastne družine, se razmišljujočemu podijo po glavi najrazličnejše destruktivne misli. Ker vhodnih podatkov ni, ne ostane drugega, kot razmišljati o novi vladi in o virusu. Včasih o vsakem posebej, v glavnem pa o obojem skupaj.
Vrag je odnesel šalo in prinesel virus in tako začasno ukinjamo 'guncanje afen' tudi v naši oddaji. Potrebno je tvorno sodelovanje vseh vpletenih deležnikov v reševanje nastale situacije in pod tem zavihkom se skriva tudi tvorno sodelovanje medijev. Piše: Marko Radmilovič
Pa zapojmo eno po nostalgično. Nekaterih ljubih opravil naše mladosti ni več. Recimo zbiranja značk. Znamke so se še nekako obdržale, značke so šle rakom žvižgat. Vsa mogočna industrija izdelovanja te drobne kovinske galanterije se je sesula v prah. Še zadnjič so značke – sicer premodelirane v bedž – skočile na plano med punkovsko revolucijo v osemdesetih letih, nato pa za vedno izginile. Piše: Marko Radmilovič
Te dni počasi dobivamo odgovor na najbolj razširjeno popkulturno vprašanje. To se že desetletja glasi: “Kaj nas bo ugonobilo?” Kot predlagata znanstvenofantastična literatura in filmska industrija, lahko izbiramo med velikanskim kometom ali pa med virusom. Ker se te dni v znanem vesolju potika samo nekaj izgubljenih skal, bo kot kaže rabelj človeštva virus. A le v popkulturni interpretaciji; vsi malo bolj poučeni menimo, da nas bo pokopala človeška neumnost. Ki je mimogrede tudi originalni vzrok širjenja koronavirusa – ni najbolj razumno, da Kitajci v vsej znani flori vidijo samo zalogo proteinov.
Priprave na predčasne volitve so v polnem teku. K pripravam na nove volitve spada tudi sestavljanje nove koalicije. Priprave se te dni končujejo, hiša je prezračena, tla posesana in okna umita. Tako je napočil čas le še za nekaj zadnjih malenkosti. Kot so pisma intelektualcev. Oziroma razumnikov. Ta pisma se pojavljajo redno pred prelomnimi dogodki in so značilna po tem, da jih zelo redko kdo v celoti prebere, zato pa se o njih toliko bolj žolčno razpravlja v javnosti.
Danes pa zapletena tema, primerna le za najbistrejše med nami. Med te se žal ne prištevamo, saj tudi naše skromno uredništvo doživlja trenutek izginjanja intelektualne povprečnosti in vzpon intelektualne nadpovprečnosti. Da je večina pametnejša kot manjšina oziroma, da mi povprečno pametni izginjamo na račun nadpovprečno pametnih, je najopaznejše pri oglasih. Reklame, ki naj bi jih razumeli vsi, razumejo le tisti, ki si jih izmišljujejo. Preostali si ne upamo priznati, da ne vemo, za kaj gre. Povedano drugače: v vsevednem svetu se je intelektualna povprečnost preobrazila v intelektualno nadpovprečnost, dovčerajšnji povprečneži pa so postali podpovprečni. Ob reklamah je drugi dokaz za to trditev volilna zakonodaja.
Vse od časov, ko je nesmrtna Neca Falk odpela odo temu tropskemu sadju, banane niso bile tako v ospredju javnosti kot prejšnje tedne. Če bi se kateri slovenskih glasbenikov tako potrudil za jabolka, kot se je Neca za banane, slovensko sadjarstvo ne bi bilo v krizi … Kakorkoli; vrnitev banan v fokus javnosti je povsem zaslužena, saj gre za sadež, ki se ponaša s številnimi nutricionističnimi prednostmi, a za našo oddajo je pomembnejša njihova družbenopolitična vloga. Poglejmo podrobnosti; najprej je šef slovenskih banan in posledično bananarjev kupil letalska dovoljenja strmoglavljene Adrie Airways. Potem pa so v njegovem skladišču našli še sumljive pakete in skladišče je okupirala specialna enota, ki je ravno te dni v Sloveniji razbila mrežo preprodajalcev prepovedanih drog.
Danes, ko praznujemo vsakoletni državni praznik, s katerim obeležujemo padec vlade, bomo tudi v naši skromni oddaji temu dogodku namenili nekaj slavnostnih besed. Ob tej priložnosti se je, kot je v navadi, iz močvirja dvignilo na desetine analitikov, ki so vam natančno povedali, zakaj in čemu je tudi letos padla vlada. A kot vedno so te medijske analize napačne. Ves ta korpus patologov slovenske politične scene namreč pade že na samem začetku. "Ne štima" jim terminologija, kot se reče.
Pretekli vikend je zaznamoval volilni kongres stranke Desus, kjer je nova prvakinja stranke postala Aleksandra Pivec, Karel Erjavec pa je po porazu napovedal umik ne le iz političnega, temveč tudi iz javnega življenja, zato se danes medijsko poslavljamo od njega.
Danes pa končno nekaj kakovostnega raziskovalnega novinarstva tudi v naši oddaji. V slogu najboljših raziskovalnih oddaj in prispevkov vam bomo razkrili, kdo je požgal lesenega Donalda Trumpa moravškega. Pot do razkritja nas bo vodila prek odgovora na najstarejše, najbolj zapleteno in najbolj bistveno vseh vprašanj: “Kaj je umetnost?”
Za začetek leta 2020, ko so možgani še sveži, koncentracija pa na visoki ravni, nekoliko zahtevnejša razlaga. Hrvaška je dobila novega predsednika. Za Slovenijo je to pomembno, ker ni nepomembno, pod katerim vsevidnim očesom skačemo v Jadransko morje. V Zapisnih iz močvirja odgovarjamo tudi na vprašanje, kaj je skupnega Pahor, Milanović in Napoleon.
Da je Slovenija varna dežela, je bil leta 2019 naš najpogostejši izvozni artikel in argument, da je varna zato, ker pianiste s povezavo bluetooth priklenemo na radiator, ne zdrži resne analize.
Angelika Mlinar je zvezda tega tedna. Čeprav ni povsem jasno, zakaj in čemu. Kajti postati minister v slovenski vladi ni neka velika novica. Nekaj je povsem jasno; stoletje ali dve počakajmo, pa bo vsaka slovenska družina ali dala ali imela nekoga, ki je bil minister v vladi. Slovenska politika je kadrovsko izžeta, uvoz politikov iz drugih držav pa neposreden napad na politične elite, a ne bi bilo kot v športu s tujimi trenerji tudi v politiki smiselno poskusiti s tujimi upravljavci države?
Če hočemo naprej, moramo nekaj dni nazaj. Kar nacionalni škandal se je zgodil, ko je Hofer prepovedal prodajo “Kraljev ulic” pred svojimi poslovalnicami. Po pravilih novinarske stroke bomo o tej zelo zanimivi temi predstavili vse plati dogodka. Na srečo sta plati le dve, kar bo v pomoč glede na to, da ima naša oddaja omejene organizacijske in intelektualne vire.
O najbolj priljubljeni temi zadnjih dveh tisočletij, to je seveda konec sveta. V Madridu so se zbrali na še eni podnebni konferenci. Tehnično gre v Madridu za podnebno konferenco, ki naj bi v življenje spravila podnebni dogovor s podnebne konference v Parizu. V Madridu se bodo poskušali dogovoriti, ali razumejo, kaj so se dogovorili v Parizu. Tisti, ki ne razumejo, so svoj podpis iz pariškega dogovora že tako ali tako umaknili … Drugače povedano: nekatere pomembne podpisnice so od pariških zavez zbežale prej, kot zbeži članstvo iz novoustanovljenih slovenskih političnih strank. Zapise iz močvirja pripravlja Marko Radmilovič
Čemu presoja ni bila potrebna? Razlog je enostaven, kajti investitor in izvajalec ob polaganju kanala odločno ponavljata mantro najstnikov, ki se srečajo s svojim prvim kondomom: "Zagotovo ne bo puščal!"
Slovenci smo s tožbami, sodbami, sodišči in odvetniki obsedeni, zato bo ne glede na kakovost našega sodnega sistema vedno obstajal določen odstotek prebivalstva, ki bo po pravilu nezadovoljen z delom sodišča. Piše: Marko Radmilovič
Butalci so se počohali po glavi in prav po tihem Cefizlju priznali, da pravzaprav ne vedo, kako se most zgradi.
Na prvi pogled se zdi pobuda vladi, da naj razmisli o ponovni uvedbi obveznega služenja vojaškega roka, bizarna. Takšna se zdi tudi na drugi pogled. Gre za ponavljajoče se teme, ki kolobarijo v slovenskem zakonodajnem okolju kot koruza in krompir. Lahko enoletno služenje obveznega vojaškega roka popravi vedno bolj mehkužne, neiznajdljive in občutljive moške, ki niso primerni ne za moža, ne za gospodarja, ne za očeta?
Neveljaven email naslov