Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se Marko Radmilovič vpraša: "Kakšna je širša slika dogodka?"
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se vprašamo: “Kakšna je širša slika dogodka?”
Najprej, kar pade na pamet razmišljujočemu, je očitna in sistemska kršitev desetih božjih zapovedi, ki se jo gredo naši poslanci. V zgodovini našega parlamentarizma smo prekršili že skoraj vseh deset: tiste bolj filozofske o enem bogu, o soboti, o malikih in podobno kršijo poslanci skupaj z nami volivci vsak dan, tiste bolj praktične pa kršijo deklarativno. Če pogledamo zgodovino našega parlamentarizma s stališča katoliškega etosa, je kraja sendviča prekršila sedmo zapoved in tako za zdaj ostaja neuresničena le še peta. Upajmo da vsaj “ne ubijaj!” ostane nedotaknjena znotraj slovenskega parlamenta tudi v prihodnje.
Poslanci nam z eklatantnim kršenjem božje postave sporočajo, da so samo ogledalo ljudstva, ki jih izvoli; se pravi, da na volitvah ne izbiramo boljših od sebe, temveč enake kot smo mi. Kajti kot so se pridušali trgovci ob incidentu: “Kraja sendvičev je eden slovenskih športov!”
Drugo uvodno vprašanje pri kraji sendviča, ki si ga ni nihče zastavil, pa je najbolj bistveno. “Kakšen je bil sendvič?”
Ali je bil plastični zmazek, zavit v celofan, kjer se med dvema koščkoma vlažne žemlje skrivata dve rezini iz poljskega mesa izdelane salame, ki jima družbo dela kos sumljivega sira in nedoločljiv namaz. Najznačilnejše predstavnike te vrste lahko najdete na bencinskih črpalkah.
Ali pa je bil ukradeni sendvič ponosni predstavnik angleškega lorda; z olivno ciabatto pripravljena jed, ki v sebi skriva štiri rezine španske šunke, dve rezini pravega švicarskega grojerja, rezino paradižnika iz prekmurskih rastlinjakov, nekaj dehteče rukole, rezino trdo kuhanega jajca in namaz, pripravljen iz sveže majoneze in začinjen s koprom.
Kajti če je ukradel prvega, je naredil človeštvu uslugo, pri kraji drugega pa gre za resen zločin. Predvidevamo, glede na odstop in odziv javnosti, da je ukradel drugega. In kakšna je kazen, saj sam odstop ni dovolj?
“I kakšna vendar?” Odstavljen od ljubljanskih sendvičev se je moral ubogi poslanec vrniti v naročje savinjskega želodca. Kruto!
Tretja raven analize prinaša analizo zagovora. Poslanec je bil prostodušen kot Sokrat pred sodniki, ko je razlagal, zakaj in kako ga je ukradel. S svojevrstno otroško naivnostjo je javno priznal zločin in ker težko verjamemo, da je kdo tako zelo prismuknjen, se mora za vso akcijo skrivati nekaj večjega … Prav zato se zdi njegovo poznejše pojasnilo, kako je šlo za družbeni eksperiment, zelo verjetno. Sploh ker je približno ob istem času odvetnica štajerskega vardista Šiška razlagala novinarjem, kako je šlo tudi pri postroju varde za nekakšen družbeni eksperiment. In moramo priznati, kako se zdi možnost, da nekaj osveščenih in varnosti posvečenih posameznikov s krajo sendviča ali s postrojem paravojaške enote preizkuša čuječnost naroda, zelo verjetna. Da ne bomo do takšnih akcij cinični; pripadamo narodu, ki je pred tremi stoletji striktno sodeloval na akcijah, imenovanih “Nič nas ne sme presenetiti!” In če bi bile klepetave trgovke vzgojene v onih časih, jim nihče, še najmanj pa poslanec, ne bi izmaknil sendviča.
Še eno izmed možnosti, da bomo res analitično popolni, je treba preučiti. Poslanec se je pred krajo pritoževal nad neučinkovitostjo prodajalk/blagajničark, ki so klepetale, namesto da bi ga postregle. Mogoče pa je vrli mož predstavnik te nove dinamične generacije, ki se navdušuje nad histeričnim blagajnanjem, kot ga uprizarjajo uslužbenke tujerodnih trgovskih mrež. Za nas, nekoliko konzervativnejše, je tako blagajna postala najbolj stresni del vsakega nakupa. Histerično piskanje in metanje izdelkov v vrečko ter nato očitajoči pogledi naslednjega kupca so nadvse moreči in človek si zaželi starodobnih, počasnih in delno lenih blagajničark.
Ampak še vedno nismo zanesljivo pojasnili, zakaj in čemu ga je ukradel. Odgovor je prozaičen kot dejanje samo: ker ga je lahko! V Sloveniji, ne le med poslanci, je nova samozavest, ob vsesplošnem navdušenju, ki ga je prinesla, odnesla osnovno oliko. Ker je bil – zaradi kakršnegakoli šikaniranja že – prizadet poslančev čas, je ukradel sendvič, da bi se maščeval. Da bi kaznoval. Vzel v roke – pa ne zakon – ki ga že tako ali tako kot zakonodajalec ima v rokah – temveč vzel v roke moralo. Kraja po novi morali ni ultimativni greh, saj je nad njim greh ignoriranja poslanca!
Ta božji kompleks se ni zaredil le v slovenski politiki in slovenskem poslanstvu, ki je, roko na srce, galerija grotesknih tipov, temveč prodira v vse pore družbe.
Za konec: ko je poslanec ukradel sendvič, si je mislil: “Ne gre za sendvič, gre za princip!” In nevede je imel popolnoma prav.
750 epizod
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se Marko Radmilovič vpraša: "Kakšna je širša slika dogodka?"
Slovenijo je pretresel dogodek, ko je poslanec v trgovini izmaknil sendvič. In nato na parlamentarnem zasedanju povedal, da ga je. Kolikor ste se o dogodku že podučili, koliko ogorčenih komentarjev ste prebrali, koliko ogorčenih komentarjev ste napisali, koliko ogorčenih kavic ste ob dogodku posrkali – resne in temeljite analize dogodka pa še niste slišali. Na vašo srečo sta tu Val 202 in naša skromna oddaja.
Na začetku analize se vprašamo: “Kakšna je širša slika dogodka?”
Najprej, kar pade na pamet razmišljujočemu, je očitna in sistemska kršitev desetih božjih zapovedi, ki se jo gredo naši poslanci. V zgodovini našega parlamentarizma smo prekršili že skoraj vseh deset: tiste bolj filozofske o enem bogu, o soboti, o malikih in podobno kršijo poslanci skupaj z nami volivci vsak dan, tiste bolj praktične pa kršijo deklarativno. Če pogledamo zgodovino našega parlamentarizma s stališča katoliškega etosa, je kraja sendviča prekršila sedmo zapoved in tako za zdaj ostaja neuresničena le še peta. Upajmo da vsaj “ne ubijaj!” ostane nedotaknjena znotraj slovenskega parlamenta tudi v prihodnje.
Poslanci nam z eklatantnim kršenjem božje postave sporočajo, da so samo ogledalo ljudstva, ki jih izvoli; se pravi, da na volitvah ne izbiramo boljših od sebe, temveč enake kot smo mi. Kajti kot so se pridušali trgovci ob incidentu: “Kraja sendvičev je eden slovenskih športov!”
Drugo uvodno vprašanje pri kraji sendviča, ki si ga ni nihče zastavil, pa je najbolj bistveno. “Kakšen je bil sendvič?”
Ali je bil plastični zmazek, zavit v celofan, kjer se med dvema koščkoma vlažne žemlje skrivata dve rezini iz poljskega mesa izdelane salame, ki jima družbo dela kos sumljivega sira in nedoločljiv namaz. Najznačilnejše predstavnike te vrste lahko najdete na bencinskih črpalkah.
Ali pa je bil ukradeni sendvič ponosni predstavnik angleškega lorda; z olivno ciabatto pripravljena jed, ki v sebi skriva štiri rezine španske šunke, dve rezini pravega švicarskega grojerja, rezino paradižnika iz prekmurskih rastlinjakov, nekaj dehteče rukole, rezino trdo kuhanega jajca in namaz, pripravljen iz sveže majoneze in začinjen s koprom.
Kajti če je ukradel prvega, je naredil človeštvu uslugo, pri kraji drugega pa gre za resen zločin. Predvidevamo, glede na odstop in odziv javnosti, da je ukradel drugega. In kakšna je kazen, saj sam odstop ni dovolj?
“I kakšna vendar?” Odstavljen od ljubljanskih sendvičev se je moral ubogi poslanec vrniti v naročje savinjskega želodca. Kruto!
Tretja raven analize prinaša analizo zagovora. Poslanec je bil prostodušen kot Sokrat pred sodniki, ko je razlagal, zakaj in kako ga je ukradel. S svojevrstno otroško naivnostjo je javno priznal zločin in ker težko verjamemo, da je kdo tako zelo prismuknjen, se mora za vso akcijo skrivati nekaj večjega … Prav zato se zdi njegovo poznejše pojasnilo, kako je šlo za družbeni eksperiment, zelo verjetno. Sploh ker je približno ob istem času odvetnica štajerskega vardista Šiška razlagala novinarjem, kako je šlo tudi pri postroju varde za nekakšen družbeni eksperiment. In moramo priznati, kako se zdi možnost, da nekaj osveščenih in varnosti posvečenih posameznikov s krajo sendviča ali s postrojem paravojaške enote preizkuša čuječnost naroda, zelo verjetna. Da ne bomo do takšnih akcij cinični; pripadamo narodu, ki je pred tremi stoletji striktno sodeloval na akcijah, imenovanih “Nič nas ne sme presenetiti!” In če bi bile klepetave trgovke vzgojene v onih časih, jim nihče, še najmanj pa poslanec, ne bi izmaknil sendviča.
Še eno izmed možnosti, da bomo res analitično popolni, je treba preučiti. Poslanec se je pred krajo pritoževal nad neučinkovitostjo prodajalk/blagajničark, ki so klepetale, namesto da bi ga postregle. Mogoče pa je vrli mož predstavnik te nove dinamične generacije, ki se navdušuje nad histeričnim blagajnanjem, kot ga uprizarjajo uslužbenke tujerodnih trgovskih mrež. Za nas, nekoliko konzervativnejše, je tako blagajna postala najbolj stresni del vsakega nakupa. Histerično piskanje in metanje izdelkov v vrečko ter nato očitajoči pogledi naslednjega kupca so nadvse moreči in človek si zaželi starodobnih, počasnih in delno lenih blagajničark.
Ampak še vedno nismo zanesljivo pojasnili, zakaj in čemu ga je ukradel. Odgovor je prozaičen kot dejanje samo: ker ga je lahko! V Sloveniji, ne le med poslanci, je nova samozavest, ob vsesplošnem navdušenju, ki ga je prinesla, odnesla osnovno oliko. Ker je bil – zaradi kakršnegakoli šikaniranja že – prizadet poslančev čas, je ukradel sendvič, da bi se maščeval. Da bi kaznoval. Vzel v roke – pa ne zakon – ki ga že tako ali tako kot zakonodajalec ima v rokah – temveč vzel v roke moralo. Kraja po novi morali ni ultimativni greh, saj je nad njim greh ignoriranja poslanca!
Ta božji kompleks se ni zaredil le v slovenski politiki in slovenskem poslanstvu, ki je, roko na srce, galerija grotesknih tipov, temveč prodira v vse pore družbe.
Za konec: ko je poslanec ukradel sendvič, si je mislil: “Ne gre za sendvič, gre za princip!” In nevede je imel popolnoma prav.
Težava, s katero se spopade uporabnik medijskih vsebin okoli prvega aprila, je, kako prepoznati, katera izmed novic je prvoaprilska šala. Včasih je bilo preprosto. Danes je zadeva veliko težja. Vse, kar objavijo mediji kot prvoaprilsko šalo, je v tem ponorelem svetu tudi mogoče in verjetno.
Ker ne-govor našega predsednika vlade v evropskem parlamentu kar noče z jedilnika, si je vsa šarada zaslužila našo analizo. Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Ponovno smo padli na realna tla, kjer je naš dvomilijonski kibuc sicer čudovito lep, a hkrati čudovito nepomemben. In ponovno je naša mednarodna pozicija v rokah, nogah in mišicah naših športnikov. Razen če …?
Kot da svet nima že dovolj problemov, se približuje še maturantska parada. Simbol za skladovnico težav in frustracij se bliža s hitrostjo koledarja; ob tem da je, najbrž zaradi globalnega segrevanja, letošnji paradni prepir prišel občutno prej kot po navadi.
O zastavo-vstopnici in nekaj zanimivih razpravah, ki jih takšna praksa prinaša oziroma vzpodbuja.
"Kamor vsi, tja tudi mi!" V iskanje makete torej. Tiste makete, ki ponazarja veličastnost drugega tira. A iskali je ne bomo prozaično, kot to počnejo običajni mediji, temveč s slogom in dostojanstvom. Kajti do danes je že očitno, da ne gre samo za maketo; za izdelek iz kovine, lesa, nekaj žic in tekočih kristalov, temveč gre za mogočen simbol. Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Domoljuben kronist ima zadnje dni veliko dela. Slovenski športni, še posebej smučarski uspehi si sledijo eden drugemu in med spremljanjem tekem ostane za poglobljene analize le malo časa. Pa je kaj videti; najprej je tu velika sprememba v novinarskem dojemanju instituta smučarskega uspeha. »Brez solz sreče se mi ne vračaj,« grmijo uredniški bogovi in potem so reporterji razpeti med orgazmom in nerodnostjo, ko se šampioni prepustijo čustvom.. Danes zbanalizirano novinarstvo poskuša na prav banalen način, skozi banalna vprašanja, čustveni odziv celo sprovocirati ... Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je preprosto ne smete preslišati.
Težki časi za mesojede. Kot zombiji hodimo po deželi in strmimo v tla, da ja ne vidimo mesa v mesarijah in mesa na policah trgovin. Naše meso je pokvarjeno. Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je preprosto ne smete preslišati.
Če je kultura redko stičišče slovenskega univerzuma, potem razmere na ministrstvu za kulturo žal odslikavajo razmere v slovenski družbi kot celoti, je v glosi zapisal Marko Radmilovič.
Ko je eden vodilnih slovenskih kovačev šal prepisal celotno komedijo italijanskega kolega in jo prodal kot svojo, je sprožil plaz dogodkov, na katere se je končno prisiljena odzvati tudi naša skromna oddaja. In da se ne podamo na Slovenskem običajno tuljenje z volkovi, potrebujemo moč analize. Tako po vrsti kot so hiše v Trsti, kjer se je Boris Kobal tudi rodil.
V slogu najboljših raziskovalnih oddaj slovenskega medijskega prostora smo poslali novinarja v središče dogajanja, da preveri, čemu letošnjo zimo v Avstriji ljudje umirajo pod snegom. Piše: Marko Radmilovič
Čas je za prvo letošnjo, brez dvoma škodoželjno, najverjetneje celo napačno analizo. Piše Marko Radmilovič.
Marko Radmilovič tokrat o še eni božično-novoletni temi, vredni globlje obdelave, o odpovedanem koncertu v Mariboru
Če razumni natančno pomislimo, je odsevni jopič, ki skrbi, da je posameznik kar najbolj opazen, tudi na simbolni ravni izjemno primeren za gibanje, ki opozarja zlasti na previsoke življenjske stroške, na previsoke cene goriv, na previsoke davke, v drugi vrsti pa na prepad med političnimi elitami in ljudmi, na ekonomsko, socialno in politično neprivilegiranost. Piše: Marko Radmilovič
Nadaljujemo z veselimi decembrskimi temami. Današnja tema je obdarovanje. Natančneje, obdarovanje naših vojakov.
Namesto analize pritlehnosti, packarij in vseh vrst umazanij se bomo v preostalih oddajah do zamenjave koledarja ukvarjali izključno z božično-novoletnimi temami in tako poskušali v temne popoldneve dostaviti nekaj dodatne svetlobe. Piše: Marko Radmilovič
Danes pa poglobljeno, ker se bliža december, ko težke teme za trideset dni odrinemo stran. Premier je pozval državna podjetja oziroma tista, v katerih ima država lastniški delež, naj premislijo o oglaševanju v medijih, ki tolerirajo ali celo vzpodbujajo sovražni govor. In ob sovražnem govoru tolerirajo ali celo ustvarjajo lažne novice. Piše: Marko Radmilovič
Današnja zgodba je napeta in nas vodi skozi številne nepričakovane zaplete do samega bistva demokracije. Začne pa se, kako nepričakovano, na radijskih postajah, kjer vrtijo največje hite
Danes pa nekaj o ministrih. Kot nekoč priljubljena tema satirikov, komikov in karikaturistov se ministri počasi umikajo v medijsko pozabo. Kar ne čudi.
Neveljaven email naslov