Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Kaznovanje držav, ki kršijo osnovne človekove pravice, s pomočjo ignoriranja njihovega turizma, ni tako naivna in nesmiselna poteza.
Kaznovanje držav, ki kršijo osnovne človekove pravice, s pomočjo ignoriranja njihovega turizma, ni tako naivna in nesmiselna poteza
Posebno obvestilo: naslednji prispevek bi moral biti napovedan s črko “P”, kar v mednarodni medijski latovščini pomeni “promocijski prispevek” oziroma “oglasno sporočilo”. Iz neznanega razloga je takšna oznaka izostala.
Toda Savdska Arabija? Res je, da se država pospešeno odpira in modernizira. Ženskam že pustijo voziti avtomobile in neporočenim parom celo spati v isti sobi. Oboje je sicer ob tem, da večino časa dovolijo hranjenje tudi ob svetlem delu dneva, temeljni pogoj za kolikor toliko uspešno turistično ponudbo. Savdska Arabija je pripravila izjemno atraktiven televizijski spot, kjer v tistih tridesetih sekundah spoznamo vse lepote dežele; ampak klub temu to ni ravno država, ki bi si jo razumni želel obiskati.
Žal pa smo Slovenci premajhni in premalo pomembni, da bi se turistična organizacija Savdske Arabije spomnila posebej na nas. Zato vam kot prvi in najbrž edini slovenski medij prinašamo nekaj oglasnih sporočil za dopustovanje v Savdski Arabiji. Prvo je namenjeno predvsem novinarjem …
“Savdska Arabija; nikjer vas ne razkosajo kot pri nas!”
Naslednje oglasno sporočilo poudarja tradicijo in posebnosti te pravljične dežele.
“V Savdski Arabiji se boste počutili kot princ! Vodeni ogledi javnih usmrtitev.”
Naslednje oglasno sporočilo je namenjeno potencialnim turistom iz Jemna.
“Savdska Arabija – dežela, iz katere prihajajo bombe!”
Seveda se je najlažje delati norca iz neke zahojene srednjeveške kraljevine, ki ji je posrečeno gubanje Zemlje v nedrja nalilo nafte. Sploh pa se je lahko rogati običajem v tretjem svetu iz varnega zavetja demokratične Evrope; kjer turisti, kamorkoli gredo, vselej naletijo na družbe, ki so urejene po visokih civilizacijskih standardih. A ker smo, kot je bilo omenjeno, promocijska, se pravi plačana oddaja, se bomo v naslednjem oglasnem bloku posvetili turističnim oglasom, ki spodbujajo k obisku Španije.
“Preživite naslednjih devet do trinajst let v Madridu. Čiste celice in vsak dan ura svežega zraka. All Inclusive ponudba.”
Kot je znano, v Španiji podpirajo tudi domači turizem oziroma spodbujajo Špance, da čim bolje spoznajo svojo lastno državo. Tako je v španskem tisku zaslediti celostranski oglas, na katerem je portret generalissima Francisca Franca. Spodaj z veliki črkami piše: “El Clásico!”
Ob ogorčenju nad ravnanjem versko blaznih savdskih oblasti ali med zgražanjem nad nerazumnimi odločitvami španskega pravosodja nam naša matična država ne stoji ob strani. S Savdijci smo menda v odličnih odnosih, naš zunanji minister pa je zaporno kazen za politike, ki se zavzemajo za katalonsko neodvisnost, označil za špansko notranjo zadevo. Ob tem je ne le pljunil na našo lastno politično zgodovino, temveč nas je državljane prepričal, da smo v izražanju svojih stališč proti vsem takšnim in podobnim barbarskim rabotam prepuščeni sami sebi. In najmanj, kar lahko storimo, je, da se odpovemo turističnim potovanjem v takšne države. Vemo, da je misel precej naivna in da je mogoče v vsaki državi na tem svetu najti protidemokratične ali vsaj etično sporne prakse. Če bi sledili tako strogi samoomejitvi, kmalu ne bi potovali nikamor in bi sedeli vsak v svojem kokonu. Kar tudi ne bi bilo slabo – vsaj planet bi nam bil hvaležen.
Pa vendar kaznovanje držav, ki kršijo osnovne človekove pravice, s pomočjo ignoriranja njihovega turizma, le ni tako naivna in nesmiselna poteza. Mogoče se še kdo spominja množičnih odpovedi rezervacij, ki so jih turistična središča Avstrije utrpela pozimi leta 2000, ko je Jörg Heider s svojimi svobodnjaki postal koalicijski partner v avstrijski vladi. Samo na Dunaju je bilo v nekaj tednih odpovedanih 58 tisoč rezervacij – takrat je predsednik zveze avstrijskih hotelirjev vljudno prosil Haiderja, če lahko za pol leta utihne – da si panoga počasi opomore.
A to je bilo na prelomu tisočletja, ko je bila skrajna desnica v Evropi še eksotična dobrina, evropska javnost pa še ni bila prepojena s ciničnim pragmatizmom, ki vlada dvajset let pozneje. Tako povprečnega turista danes ne zanimajo človekove pravice in njih teptanje. Če v turističnem aranžmaju skupaj s popolnim sončnim zahodom dobi še državni terorizem, bo z veseljem dokupil še šnorklanje na koralnem grebenu, ki pride skupaj s kršenjem pravic manjšinam.
Turista danes zanimajo le cene, sonce, pesek, gola koža in alkohol. Zaradi tega se zdijo reklamni oglasi za turistični obisk nekaterih najgrozovitejših diktatur na planetu, ki nam jih vsiljeno prikazuje svetovni splet, povsem primerni. In edino orožje, ki nam je tistim, ki se ne strinjamo, ostalo, je znameniti: “Preskoči oglas. Čez pet, štiri, tri, dve, eno sekundo …”
750 epizod
Glosa Marka Radmiloviča, začinjena s prefinjenim smislom za humor, ki je enostavno ne smete preslišati!
Kaznovanje držav, ki kršijo osnovne človekove pravice, s pomočjo ignoriranja njihovega turizma, ni tako naivna in nesmiselna poteza.
Kaznovanje držav, ki kršijo osnovne človekove pravice, s pomočjo ignoriranja njihovega turizma, ni tako naivna in nesmiselna poteza
Posebno obvestilo: naslednji prispevek bi moral biti napovedan s črko “P”, kar v mednarodni medijski latovščini pomeni “promocijski prispevek” oziroma “oglasno sporočilo”. Iz neznanega razloga je takšna oznaka izostala.
Toda Savdska Arabija? Res je, da se država pospešeno odpira in modernizira. Ženskam že pustijo voziti avtomobile in neporočenim parom celo spati v isti sobi. Oboje je sicer ob tem, da večino časa dovolijo hranjenje tudi ob svetlem delu dneva, temeljni pogoj za kolikor toliko uspešno turistično ponudbo. Savdska Arabija je pripravila izjemno atraktiven televizijski spot, kjer v tistih tridesetih sekundah spoznamo vse lepote dežele; ampak klub temu to ni ravno država, ki bi si jo razumni želel obiskati.
Žal pa smo Slovenci premajhni in premalo pomembni, da bi se turistična organizacija Savdske Arabije spomnila posebej na nas. Zato vam kot prvi in najbrž edini slovenski medij prinašamo nekaj oglasnih sporočil za dopustovanje v Savdski Arabiji. Prvo je namenjeno predvsem novinarjem …
“Savdska Arabija; nikjer vas ne razkosajo kot pri nas!”
Naslednje oglasno sporočilo poudarja tradicijo in posebnosti te pravljične dežele.
“V Savdski Arabiji se boste počutili kot princ! Vodeni ogledi javnih usmrtitev.”
Naslednje oglasno sporočilo je namenjeno potencialnim turistom iz Jemna.
“Savdska Arabija – dežela, iz katere prihajajo bombe!”
Seveda se je najlažje delati norca iz neke zahojene srednjeveške kraljevine, ki ji je posrečeno gubanje Zemlje v nedrja nalilo nafte. Sploh pa se je lahko rogati običajem v tretjem svetu iz varnega zavetja demokratične Evrope; kjer turisti, kamorkoli gredo, vselej naletijo na družbe, ki so urejene po visokih civilizacijskih standardih. A ker smo, kot je bilo omenjeno, promocijska, se pravi plačana oddaja, se bomo v naslednjem oglasnem bloku posvetili turističnim oglasom, ki spodbujajo k obisku Španije.
“Preživite naslednjih devet do trinajst let v Madridu. Čiste celice in vsak dan ura svežega zraka. All Inclusive ponudba.”
Kot je znano, v Španiji podpirajo tudi domači turizem oziroma spodbujajo Špance, da čim bolje spoznajo svojo lastno državo. Tako je v španskem tisku zaslediti celostranski oglas, na katerem je portret generalissima Francisca Franca. Spodaj z veliki črkami piše: “El Clásico!”
Ob ogorčenju nad ravnanjem versko blaznih savdskih oblasti ali med zgražanjem nad nerazumnimi odločitvami španskega pravosodja nam naša matična država ne stoji ob strani. S Savdijci smo menda v odličnih odnosih, naš zunanji minister pa je zaporno kazen za politike, ki se zavzemajo za katalonsko neodvisnost, označil za špansko notranjo zadevo. Ob tem je ne le pljunil na našo lastno politično zgodovino, temveč nas je državljane prepričal, da smo v izražanju svojih stališč proti vsem takšnim in podobnim barbarskim rabotam prepuščeni sami sebi. In najmanj, kar lahko storimo, je, da se odpovemo turističnim potovanjem v takšne države. Vemo, da je misel precej naivna in da je mogoče v vsaki državi na tem svetu najti protidemokratične ali vsaj etično sporne prakse. Če bi sledili tako strogi samoomejitvi, kmalu ne bi potovali nikamor in bi sedeli vsak v svojem kokonu. Kar tudi ne bi bilo slabo – vsaj planet bi nam bil hvaležen.
Pa vendar kaznovanje držav, ki kršijo osnovne človekove pravice, s pomočjo ignoriranja njihovega turizma, le ni tako naivna in nesmiselna poteza. Mogoče se še kdo spominja množičnih odpovedi rezervacij, ki so jih turistična središča Avstrije utrpela pozimi leta 2000, ko je Jörg Heider s svojimi svobodnjaki postal koalicijski partner v avstrijski vladi. Samo na Dunaju je bilo v nekaj tednih odpovedanih 58 tisoč rezervacij – takrat je predsednik zveze avstrijskih hotelirjev vljudno prosil Haiderja, če lahko za pol leta utihne – da si panoga počasi opomore.
A to je bilo na prelomu tisočletja, ko je bila skrajna desnica v Evropi še eksotična dobrina, evropska javnost pa še ni bila prepojena s ciničnim pragmatizmom, ki vlada dvajset let pozneje. Tako povprečnega turista danes ne zanimajo človekove pravice in njih teptanje. Če v turističnem aranžmaju skupaj s popolnim sončnim zahodom dobi še državni terorizem, bo z veseljem dokupil še šnorklanje na koralnem grebenu, ki pride skupaj s kršenjem pravic manjšinam.
Turista danes zanimajo le cene, sonce, pesek, gola koža in alkohol. Zaradi tega se zdijo reklamni oglasi za turistični obisk nekaterih najgrozovitejših diktatur na planetu, ki nam jih vsiljeno prikazuje svetovni splet, povsem primerni. In edino orožje, ki nam je tistim, ki se ne strinjamo, ostalo, je znameniti: “Preskoči oglas. Čez pet, štiri, tri, dve, eno sekundo …”
Iz močvirja zremo proti najnovejši vohunski aferi. In še pred začetkom: dobri dve desetletji, kar traja pričujoča oddaja, vsako sezono poročamo o najnovejši vohunski aferi. Tako da je neumestno, celo od kakovostne analitične oddaje, kot je naša, pričakovati izum tople vode. A najnovejša vohunska afera je vseeno edinstvena, ker se tokrat prvič pogovarjamo o imenih.
Danes iz močvirja Danes pa pogled navzgor, kjer si bomo za naslednjih nekaj minut s pticami delili nebo. Zlom Adrie je le še eden izmed kamenčkov na večno makadamski cesti slovenske prometne politike. Podoba je, kot da nič ne deluje in celo večni optimist Galileo bi izgubil upanje, da bi se v slovenskem prometu kaj premaknilo. Poglejmo: železnice so zanič, avtobusni promet je v razsulu, avtoceste zatrpane in kolesarskih poti ni. Edino, kar resnično deluje, edina panoga, ki se razvija in napreduje ter prinaša dobiček, je rečni promet. Ladjice na Ljubljanici so velikanski uspeh slovenskega javnega prometa in če bi hoteli slediti trendu, bi namesto drugega tira morali zgraditi rečni kanal Soča–Sava–Drava.
Sledi nekaj trenutkov za zunanjo politiko in medsosedske odnose. In seveda nekaj trenutkov za odbojko. Navdušena nad uspešnimi igrami slovenskih odbojkarjev se je tudi slovenska politika odločila za blokiranje. Kot je znano, le dobro blokiranje ob dobrem servisu in seveda sprejemu prinaša rezultat. Zato bomo blokirali Hrvate pri vstopu v schengenski prostor. Hrvatje zatrjujejo, da je njihov vstop v shengen že dogovorjen, slovenska politika pa se bo odzvala politično. Tako javnost kot politika sta zaploskali, ker se politično delovanje sliši kot nekaj izjemno odločnega, celo nevarnega.
Po edini svetli tradiciji, ki jo premore sumljiva preteklost naše oddaje, se ob jesenski vključitvi v ponovno kroženje ozremo nazaj. Na poletne mesece, ko naj se ne bi nič dogajalo. Pa se je dogajalo in akoravno je bila akcija predsednika SLS Marjana Podobnika o ponujenih 500 evrih za ustreljenega volka prečesana od spredaj in od zadaj, menimo, da celovita analiza te nenavadne ponudbe vsem oboroženim le ni bila narejena. In čeprav gre za drezanje v osje gnezdo, je tema po našem skromnem mnenju vredna vedno novih obravnav in vedno novih javnih soočanj.
Danes še zadnjič, preden se odprejo nebeška vrata dopusta. In prav o slednjem bo tekla beseda. Gabariti dopusta so znani. Etimološko pomeni dopust delati nič. Ali pa vsaj čim manj. Kar je dobrodošla sprememba od delavnega procesa, ko delamo mnogo. Ali celo preveč. Vendar novi časi, nove navade. Dopust se je v minulih desetletjih dramatično spremenil. Spremenil tako, da ga skoraj več ne prepoznamo. Povedano drugače; dopust je padel na glavo.
Oddelek, ali pisarna, ali ministrstvo, ali komisariat za širitev je najbolj brezvezno ministrstvo v evropski vladi. Mogoče je bolj brezvezno le še tisto za pravno državo. A ministrstvo, ki se uradno imenuje "Evropska soseska politika in širitvena pogajanja", je ob ministrstvu za "Raziskovanje rude in tratenje časa", ki so ga njega dni promovirali pri Alanu Fordu, z naskokom najbolj brezvezno ministrstvo v zgodovini nepotrebnih, odvečnih in brezveznih ministrstev. In prav za to področje bomo kandidirali Slovenci.
Zgodovina nam daje prav in bilo bi dobro, ko bi jo na upravnem sodišču poznali: ekstremne ideologije dvajsetega stoletja so se rodile, predvsem pa so uspevale na stadionu med slabim koncertom. Piše: Marko Radmilovič
Naše najbolj priljubljeno praznično opravilo je stanje na avtocesti v avtomobilski koloni. Piše: Marko Radmilovič
Čeprav so se večino stvari fantje med seboj že zmenili na Twitterju, je mogoče čas, da situacijo pogledamo še v konvencionalnih medijih. V tistih, v katerih nam je kmalu za umreti, kot nam prerokujejo apologeti spletnega življenja. Raje kot oblikuje plakate slovenska politična desnica le še strelja v lastno koleno.
Najboljše delovno mesto na planetu je menda čuvaj plaže na izgubljenem otoku s turkiznim morjem, kjer se vsak mesec zberejo kandidatke za modno revijo spodnjega perila. Drugo najboljše delovno mesto na planetu je evropski komisar. Seveda pa je posledično najslabše delovno mesto biti šef vseh teh komisarjev. Kot da si policaj na križišču v Babilonu. Glosa Marka Radmiloviča.
Na obupen in pretenciozen način poskušamo razložiti, čemu se je na tisoče Slovencev odpravilo v Italijo gledat Primoža Rogliča in Jana Polanca.
Gorenje, našo diko in ponos, ki smo ga, kot kaže danes, slabo vodili in upravljali Slovenci, so prevzeli Kitajci. Po novoreku se jim pravi "strateški lastniki", kar se sliši nekoliko bolje kot samo "lastniki". Kako je s Kitajci, vemo: uspešno ultrakapitalistično gospodarstvo, ki je spojeno z uspešno ultrakomunistično oblastjo.
V Sloveniji imamo avtobusno džunglo; veliko število avtobusnih prevoznikov in majhno število avtobusnih potnikov. Povedano drugače; v zadnjih dveh desetletjih smo naredili le korak naprej od avtobusov, ki so imeli sprevodnike, od šoferjev, ki so imeli brke, in od avtobusnih sedežev, ki so imeli pepelnike.
Evroskepticizem imamo na Slovenskem, hvala bogu, izdatno obdelan; kar nekaj člankov in diplomsko delo ali dve govorita o njem. A zdi se, da je o temi še vedno potrebnega nekaj zdravega razmisleka.
Najlepši primer vsesplošnega nazadovanja družbe sta dve vroči debati, ki prežemata javnost. Tista o nevarnostih obveznega cepljenja otrok je med nami že nekaj let, ona o parkirnih mestih za invalide pa je čisto sveža.
Rešujemo problem sobivanja drobnice oziroma kmetijske proizvodnje s prostoživečimi zvermi.
Jordan Peterson je tisti Kanadčan, ki je prepričan, da se da uspešno živeti, če upoštevaš dvanajst pravil. Če živite po trinajstih pravilih, je eno preveč, če po enajstih je eno premalo. Slavoj Žižek pa je tisti Slovenec, ki zanimivo govori angleško, a še bolj zanimivo govori slovensko. Ob tem, da sta globalno znana in cenjena intelektualca, sta tudi medijski osebi in po mnenju fanov najpametnejša predstavnika svojega naroda.
Podoba je, da se pomembnost v slovenski politiki veča s tem, koliko so ti Hrvati pripravljeni prisluškovati. Če parafraziramo: “Povej mi, kdo ti prisluškuje, in povem ti, kdo si!”
Užaljenost po navadi ostane za zidovi predsedniške palače, skupijo pa jo samo predsednikovi PR svetovalci … Užaliti predsednika do nediplomatskega reagiranja diplomacije je torej viden uspeh slovenskega novinarstva.
Neveljaven email naslov