Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
V Sloveniji živi okoli 150 Turkov in enega od njih bomo spoznali v tokratnem Drugem pogledu - Abdullah Aksu prihaja iz turške Konye, po izobrazbi je strojni inženir, po srcu in duši pa umetnik. S tradicionalno turško umetnostjo, imenovano ebru, za katero je značilno nanašanje barv na vodno osnovo in prenašanja teh vzorcev na papir, se je pričel ukvarjati v študentskih letih. Ljubezen do marmoriranja, kot še imenujemo ebru, ga je odpeljala na Portugalsko, kjer je spoznal tudi svojo ženo, od tam pa ga je pot vodila v Slovenijo. Kako se je znašel tu, kaj mu je pri nas najmanj in kaj najbolj všeč ter do kakšnih smešnih situacij pride zaradi stika slovenske in turške kulture, je povedal Andreji Gradišar.
V Sloveniji živi okoli 150 Turkov in eden od njih je Abdullah Aksu, ki že tri leta prebiva v Ljubljani. Prihaja iz turške Konye, znane predvsem po pesniku Rumiju in vrtečih se derviših. Po izobrazbi je strojni inženir, po srcu in duši pa umetnik, saj je med študijem v Istanbulu njegovo srce osvojila tradicionalna turška umetnost, imenovana ebru, za katero je značilno nanašanje barv na vodno osnovo in prenašanja teh vzorcev na papir. Ljubezen do marmoriranja, kot še imenujemo ebru, ga je odpeljala na Portugalsko, kjer je spoznal tudi ženo, od tam pa ga je pot vodila v Slovenijo.
Abdullah pravi, da najprej ni vedel, kje Slovenija sploh je, in da jo je moral, preden se je prvič odpravil k nam, poiskati na zemljevidu. Selitev v našo državo mu je predlagal prijatelj, ki ga je spoznal na Portugalskem. Preden se je preselil pa si je našo državo, ki je prej ni poznal, tudi ogledal:
Tu sem bil na obisku, saj sem želel preveriti, kakšna je ta država. Z ženo sva si ogledala Bled, navdušila pa naju je lepa narava in mir. No, bilo mi je všeč in zdaj sem tu.
Mir je še vedno ena od tistih lastnosti, ki jo na Sloveniji najbolj ceni. Kot pravi, se Turčija ne more primerjati z našo državo, saj so tam v večjih mestih povsod zastoji, veliko prometa in množice ljudi. Kljub mirnosti države, pa njegovi prvi tedni v Sloveniji niso bili ravno spokojni, saj je moral urediti ogromno dokumentov. Največ težav je z ženo imel pri urejanju dovoljenja za bivanje:
Sem sem prišel z ženo in na začetku je bilo kar precej težavno vse skupaj. Nisva namreč vedela, kako potekajo določeni postopki. Nisva vedela, kaj morava narediti najprej, kaj potem, česa ne smeva. Med postopki tudi nisva dobila dovolj informacij, ki bi naju vodile. Sva se pa sčasoma vsega naučila, in kadar česa nisva vedela, sva koga vprašala ali pa našla neko svojo pot.
Abdullah Aksu je po izobrazbi strojni inženir, a svojo strast je našel v tradicionalni turški umetnosti ebru, ki jo je želel predstaviti tudi Slovencem. Njegov načrt je bil, da v Sloveniji odpre atelje za ebru, postane učitelj, vodi delavnice, a mu na koncu ni uspelo najti primernega prostora. Turek se je hitro znašel, se zaposlil v jezikovni šoli in postal učitelj turščine. Na ta način je tudi veliko v stiku s Slovenci, ki pravi, da so zelo prisrčni, topli in strpni:
Po treh letih imam tu res dobre prijatelje, zato so na prvem mestu zagotovo ljudje, potem seveda narava in mirno okolje. Zagotovo pa lahko rečem, da so ljudje tisto, kar je najboljše v Sloveniji. Zaradi njih nam je priseljencem lažje.
Seveda se slovenska in turška kultura v marsičem razlikujeta. Turki so na primer navajeni, da obroke pripravijo tudi za svoje sosede, ti pa nato uslugo ob priložnosti vrnejo. A ko je turško-portugalski par v preteklosti pripravil sladico za slovenske sosede, je prišlo do smešne situacije:
Sladico sva z ženo dala na majhne krožnike, za vsakega soseda po eno. Jaz sem to nesel sosedom in eden izmed njih je odprl vrata ter vprašal: „Kaj je to?“ Povedal sem mu, da je to tradicionalna slaščica in da sva jo pripravila zanj. Iz svoje kuhinje je nato prinesel vilice in pokusil čisto majhen košček. Rekel sem mu, da lahko vzame cel krožnik, da je vse zanj, nato je odvrnil: „Ne, hvala, bilo je dovolj.“ To mi je bilo zelo smešno.
Da zaradi nepoznavanja druge kulture ne bi prihajalo do takšnih ali bolj kočljivih situacij Abdullah Aksu v okviru Društva Medkulturni dialog spodbuja druženje pripadnikov različnih držav ter pripravlja delavnice, spoznavne večere, večerje tako za Turke kot Slovence.
400 epizod
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Sloveniji živi okoli 150 Turkov in enega od njih bomo spoznali v tokratnem Drugem pogledu - Abdullah Aksu prihaja iz turške Konye, po izobrazbi je strojni inženir, po srcu in duši pa umetnik. S tradicionalno turško umetnostjo, imenovano ebru, za katero je značilno nanašanje barv na vodno osnovo in prenašanja teh vzorcev na papir, se je pričel ukvarjati v študentskih letih. Ljubezen do marmoriranja, kot še imenujemo ebru, ga je odpeljala na Portugalsko, kjer je spoznal tudi svojo ženo, od tam pa ga je pot vodila v Slovenijo. Kako se je znašel tu, kaj mu je pri nas najmanj in kaj najbolj všeč ter do kakšnih smešnih situacij pride zaradi stika slovenske in turške kulture, je povedal Andreji Gradišar.
V Sloveniji živi okoli 150 Turkov in eden od njih je Abdullah Aksu, ki že tri leta prebiva v Ljubljani. Prihaja iz turške Konye, znane predvsem po pesniku Rumiju in vrtečih se derviših. Po izobrazbi je strojni inženir, po srcu in duši pa umetnik, saj je med študijem v Istanbulu njegovo srce osvojila tradicionalna turška umetnost, imenovana ebru, za katero je značilno nanašanje barv na vodno osnovo in prenašanja teh vzorcev na papir. Ljubezen do marmoriranja, kot še imenujemo ebru, ga je odpeljala na Portugalsko, kjer je spoznal tudi ženo, od tam pa ga je pot vodila v Slovenijo.
Abdullah pravi, da najprej ni vedel, kje Slovenija sploh je, in da jo je moral, preden se je prvič odpravil k nam, poiskati na zemljevidu. Selitev v našo državo mu je predlagal prijatelj, ki ga je spoznal na Portugalskem. Preden se je preselil pa si je našo državo, ki je prej ni poznal, tudi ogledal:
Tu sem bil na obisku, saj sem želel preveriti, kakšna je ta država. Z ženo sva si ogledala Bled, navdušila pa naju je lepa narava in mir. No, bilo mi je všeč in zdaj sem tu.
Mir je še vedno ena od tistih lastnosti, ki jo na Sloveniji najbolj ceni. Kot pravi, se Turčija ne more primerjati z našo državo, saj so tam v večjih mestih povsod zastoji, veliko prometa in množice ljudi. Kljub mirnosti države, pa njegovi prvi tedni v Sloveniji niso bili ravno spokojni, saj je moral urediti ogromno dokumentov. Največ težav je z ženo imel pri urejanju dovoljenja za bivanje:
Sem sem prišel z ženo in na začetku je bilo kar precej težavno vse skupaj. Nisva namreč vedela, kako potekajo določeni postopki. Nisva vedela, kaj morava narediti najprej, kaj potem, česa ne smeva. Med postopki tudi nisva dobila dovolj informacij, ki bi naju vodile. Sva se pa sčasoma vsega naučila, in kadar česa nisva vedela, sva koga vprašala ali pa našla neko svojo pot.
Abdullah Aksu je po izobrazbi strojni inženir, a svojo strast je našel v tradicionalni turški umetnosti ebru, ki jo je želel predstaviti tudi Slovencem. Njegov načrt je bil, da v Sloveniji odpre atelje za ebru, postane učitelj, vodi delavnice, a mu na koncu ni uspelo najti primernega prostora. Turek se je hitro znašel, se zaposlil v jezikovni šoli in postal učitelj turščine. Na ta način je tudi veliko v stiku s Slovenci, ki pravi, da so zelo prisrčni, topli in strpni:
Po treh letih imam tu res dobre prijatelje, zato so na prvem mestu zagotovo ljudje, potem seveda narava in mirno okolje. Zagotovo pa lahko rečem, da so ljudje tisto, kar je najboljše v Sloveniji. Zaradi njih nam je priseljencem lažje.
Seveda se slovenska in turška kultura v marsičem razlikujeta. Turki so na primer navajeni, da obroke pripravijo tudi za svoje sosede, ti pa nato uslugo ob priložnosti vrnejo. A ko je turško-portugalski par v preteklosti pripravil sladico za slovenske sosede, je prišlo do smešne situacije:
Sladico sva z ženo dala na majhne krožnike, za vsakega soseda po eno. Jaz sem to nesel sosedom in eden izmed njih je odprl vrata ter vprašal: „Kaj je to?“ Povedal sem mu, da je to tradicionalna slaščica in da sva jo pripravila zanj. Iz svoje kuhinje je nato prinesel vilice in pokusil čisto majhen košček. Rekel sem mu, da lahko vzame cel krožnik, da je vse zanj, nato je odvrnil: „Ne, hvala, bilo je dovolj.“ To mi je bilo zelo smešno.
Da zaradi nepoznavanja druge kulture ne bi prihajalo do takšnih ali bolj kočljivih situacij Abdullah Aksu v okviru Društva Medkulturni dialog spodbuja druženje pripadnikov različnih držav ter pripravlja delavnice, spoznavne večere, večerje tako za Turke kot Slovence.
Čeprav njegov priimek pomeni: tisti, ki se bori z levi, tokratni gost oddaje Drugi pogled ne prihaja iz države, kjer v naravi živijo levi. Prihaja iz dežele, kjer je glavna nevarnost človek – in njegovo orožje. Iz Sirije. 22-letni Rami Subaie je Sirec, a ima dvojno državljanstvo – tudi slovenskega. Dobil ga je zaradi očeta. Ta se je na študij odpravil v Italijo, a pristal v na fakulteti za farmacijo v Zagrebu. Tam je spoznal Ramijevo mamo, ki je iz Bosne na Hrvaško prišla delat. Skupaj sta se nato preselila v Rogaško Slatino. Po več letih dela je lahko zaprosil za takrat jugoslovansko državljanstvo, po odcepitvi pa avtomatično, ker je živel v Sloveniji, dobil slovensko. Tudi Rami ima tako dvojno državljanstvo. Da je, ko je bil star 17 let in je moral zapustiti Sirijo, prišel v Slovenijo, torej ni naključje.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
Njeno ime v kirgiščini pomeni mesečev cvet, njen priimek brez rusificirane končnice pa v muslimanskem svetu modrec. Aigul Hakimova torej prihaja iz Kirgizije, v Sloveniji živi 15 let, dela v turizmu, je mati, ki s svojim otrokom govori slovensko, in aktivistka, občutljiva na nepravičnosti v družbi. V zadnjem času v javnosti nastopa kot predstavnica Socialnega centra Rog in uporabnica Tovarne Rog, v Drugem pogledu pa smo jo spoznali v nekoliko drugačni luči.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
“Fajn se je smejati drugemu, to je priljubljena rekreacija.” To je odgovor stand-up komika Perice Jerkovića na vprašanje, zakaj se Slovenci radi smejimo vicem o Bosancih. Eden največjih poznavalcev stand-up komedije v Sloveniji, ki na tem področju deluje že 13 let, se je namreč iz Bosne v Slovenijo preselil v času vojne. V Koper je prišel z družino, a brez vsega – brez denarja, materialnih dobrin, dokumentov, brez poznanstev. Kako je biti begunec?
V tokratnem Drugem pogledu predstavljamo Liorja Kochavyja - Izraelca, ki je zaslužen za Odprto kuhno. Več o ideji za petkovo kulinarično tržnico, ki je pred 3 leti svoje mesto našla na ljubljanskem Pogačarjevem trgu, se od tam razširila še v Celje in Koper, 25. maja pa se bo premierno predstavila v Novi Gorici, v naslednjih minutah, ko boste med drugim izvedeli tudi, kakšne so razlike med Slovenci in Izraelci ter kakšno paniko lahko povzroči avgustovsko neurje. Prispevek je pripravila Andreja Gradišar, prevode je prebral Jure Franko.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
Ali veste, kje so Komori? Naj vas že kar takoj malo usmerimo: južna polobla, vzhodno od Afrike, blizu Madagaskarja … Tam, v Indijskem oceanu, leži otočje in ena izmed najmajših, a tudi najgosteje naseljenih državic na svetu. Ima 800 tisoč prebivalcev, skoraj polovica jih je mlajših od 15 let. S Komorov prihaja Djonas Ahmed Abdillah (na fotografiji na desni), ki že 6 let živi v Sloveniji. Razlog: ljubezen in družina.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
Sanskriti Kumar je polovico svojega življenja preživela v Indiji, polovico pa v svoji novi domovini Sloveniji. Je študentka ljubljanske Fakultete za družbene vede, ki govori v štajerskem narečju. 21-letno dekle, ki se je pri desetih letih z očetom in sestro preselilo v Slovenijo. Indijka, ki ne mara čaja, čeprav prihaja iz države, kjer je pitje časa skoraj svet obred. Poliglotka, ki se želi v Indijo vračati na obisk, živeti pa tam najbrž ne bi več mogla. Ženska, ki o svojih izkušnjah o zamenjavi domovine in napetih družinskih odnosih piše knjigo. Več o njej, njenem pogledu na Slovenijo in Slovence ter o Indiji izveste v oddaji Drugi pogled.
Inacio Bintchende je prišel v Slovenijo še v času nekdanje Jugoslavije. Študiral je gozdarstvo in bil prepričan, da se bo po študiju vrnil domov v Gvinejo Bisao. Tako je tik pred diplomo domov že poslal knjige in druge svoje stvari. Potem pa so mu ponudili magistrski študij. Ostal je pri nas, se zaljubil, dobil otroke, ustanovil Afriški center v Sloveniji , televizijski gledalci pa so si ga zapomnili kot Janeza Belino.
V Slovenijo se ljudje priseljujejo že od nekdaj, sodobni čas pa je glede tega še posebej pester. Vsak torek predstavljamo novega prišleka, priseljenko ali migranta, ki so jih v Slovenijo prinesli ljubezen, poslovne priložnosti, stiske ali študij, ter se z njimi pogovarjamo o življenju v Sloveniji in med Slovenci ter odkrivali, kako je vse, kar je slovenskega, videti skozi oči drugih.
Neveljaven email naslov