Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Avtor recenzije: Matej Bogataj
Bere Matjaž Romih.
Prevedla Nives Vidrih; Ljubljana: Cankarjeva založba, 2018
Strahopetci češkega pisatelja Josefa Škvoreckega so obsežen roman o osmih dneh pred osvoboditvijo češkega mesteca blizu Prage, kakor jih doživlja odraščajnik Danny, ki se mu vse vrti okoli džeza. In punc, te zapolnjujejo njegove misli še bolj kot vojna. Zadeve so kaotične, med pričakovanjem Rdeče armade se pojavijo nemški tanki in esesovci, ki po nemarnem zmrcvarijo nekaj fantov, kot da so še vedno na zmagovitem pohodu skozi svoja na novo odkrita vzhodna prostranstva, poseljena s Slovani in kar je še podljudi, nakar se lokalni oboroženci znesejo nad njimi. Vse mesto je v nenehnem gibanju, ne manjka vznesenih gesel, večinoma napačnih in ob napačnem času, in tragičnih smrti, improviziranih zastav osvoboditeljev, ki jih je treba potem na hitro zamenjati. Ne manjka popisov domoljubja in patetike, povork in govorov, kljub strahu tudi občudovanja komunistov, ki so na vstajo edini zares pripravljeni, junaštva in izzivanja in nesmiselnih smrti – če ob prevratih obstajajo drugačne.
Dannyja premetava iz ene formacije v drugo, sodeluje v spopadih in beži z ostalimi in vmes prevaja za angleške vojne ujetnike, ki se hkrati s shiranimi in izmučenimi Judinjami iz nemškega koncentracijskega taborišča ter z ujetniki z območja Jugoslavije pojavijo v mestu in jih potem begunska reka odnese neznanokam. Zadnji dnevi vojne so popisani kar najbolj subjektivno, Danny pa letom primerno sebe vidi kot junaka in ves čas pazi, kako bo videti pred drugimi. Igranje saksofona v džezovskem bendu dodobra izkoristi in puncam razdaja komplimente in ljubezenske izjave, čeprav se zaveda, da jih bo zapustil in odšel v Prago.
Josef Škvorecký je po sovjetski intervenciji leta 1968 ostal v tujini in kot disident vodil ugledno založbo s samizdati, knjigami, ki doma niso mogle iziti. Roman Strahopetci je njegov prvenec in čeprav ga je napisal v poznih štiridesetih letih, je izrazito lahkoten. V njem je vse polno zafrkljivosti na račun brambovcev in vojnih iger, ki se jih samovšečno in zresnjeno igrajo. To obdobje je tudi v slovenski literaturi dobilo kar nekaj obdelav, ena najbolj surovih in deziluzornih je popis vračanja beguncev iz rajha Očeta Vincenca smrt Petra Božiča. A Škvorecký je veder in zavezan džezu in to se pozna tudi v ritmu romana: ta se po dolgih straneh frajerskih dialogov Dannyja in fantov, pogosto v slengu ali dialektu, ali pa po hitri izmenjavi replik med osmešenimi poveljujočimi in fanti, ki se ne dajo in ne znajo, hitro zvrne v razmišljanje o prihodnosti. Ali pa v sanjarjenje o puncah, ki se zna raztegniti na nekaj strani gostega jezikovnega toka, v katerega se vedno znova vrivajo in kot mantre ponavljajo dekliška imena, njihove drobne geste in spogledljivosti, pred katerimi je Danny čisto preč in brez moči. Ko beremo prvenec enega najpomembnejših čeških avtorjev danes, po sedemdesetih letih, se ti monologi zdijo manj intenzivni od romanov, ki so se napajali iz džeza po njem, občudujemo pa njegovo blasfemičnost in parodičnost, karikirane lokalne in v folkloro zazrte pomembneže in njihovo potrebo po korakanju in bleščavem vtisu. A kmalu ga je prekrila uniformirana sivina povojnega realsocializma in prekrila svobodo in lahkotnost med mladimi intelektualci na Češkem, v eni od evropskih gospodarskih velesil pred drugo svetovno vojno.
Avtor recenzije: Matej Bogataj
Bere Matjaž Romih.
Prevedla Nives Vidrih; Ljubljana: Cankarjeva založba, 2018
Strahopetci češkega pisatelja Josefa Škvoreckega so obsežen roman o osmih dneh pred osvoboditvijo češkega mesteca blizu Prage, kakor jih doživlja odraščajnik Danny, ki se mu vse vrti okoli džeza. In punc, te zapolnjujejo njegove misli še bolj kot vojna. Zadeve so kaotične, med pričakovanjem Rdeče armade se pojavijo nemški tanki in esesovci, ki po nemarnem zmrcvarijo nekaj fantov, kot da so še vedno na zmagovitem pohodu skozi svoja na novo odkrita vzhodna prostranstva, poseljena s Slovani in kar je še podljudi, nakar se lokalni oboroženci znesejo nad njimi. Vse mesto je v nenehnem gibanju, ne manjka vznesenih gesel, večinoma napačnih in ob napačnem času, in tragičnih smrti, improviziranih zastav osvoboditeljev, ki jih je treba potem na hitro zamenjati. Ne manjka popisov domoljubja in patetike, povork in govorov, kljub strahu tudi občudovanja komunistov, ki so na vstajo edini zares pripravljeni, junaštva in izzivanja in nesmiselnih smrti – če ob prevratih obstajajo drugačne.
Dannyja premetava iz ene formacije v drugo, sodeluje v spopadih in beži z ostalimi in vmes prevaja za angleške vojne ujetnike, ki se hkrati s shiranimi in izmučenimi Judinjami iz nemškega koncentracijskega taborišča ter z ujetniki z območja Jugoslavije pojavijo v mestu in jih potem begunska reka odnese neznanokam. Zadnji dnevi vojne so popisani kar najbolj subjektivno, Danny pa letom primerno sebe vidi kot junaka in ves čas pazi, kako bo videti pred drugimi. Igranje saksofona v džezovskem bendu dodobra izkoristi in puncam razdaja komplimente in ljubezenske izjave, čeprav se zaveda, da jih bo zapustil in odšel v Prago.
Josef Škvorecký je po sovjetski intervenciji leta 1968 ostal v tujini in kot disident vodil ugledno založbo s samizdati, knjigami, ki doma niso mogle iziti. Roman Strahopetci je njegov prvenec in čeprav ga je napisal v poznih štiridesetih letih, je izrazito lahkoten. V njem je vse polno zafrkljivosti na račun brambovcev in vojnih iger, ki se jih samovšečno in zresnjeno igrajo. To obdobje je tudi v slovenski literaturi dobilo kar nekaj obdelav, ena najbolj surovih in deziluzornih je popis vračanja beguncev iz rajha Očeta Vincenca smrt Petra Božiča. A Škvorecký je veder in zavezan džezu in to se pozna tudi v ritmu romana: ta se po dolgih straneh frajerskih dialogov Dannyja in fantov, pogosto v slengu ali dialektu, ali pa po hitri izmenjavi replik med osmešenimi poveljujočimi in fanti, ki se ne dajo in ne znajo, hitro zvrne v razmišljanje o prihodnosti. Ali pa v sanjarjenje o puncah, ki se zna raztegniti na nekaj strani gostega jezikovnega toka, v katerega se vedno znova vrivajo in kot mantre ponavljajo dekliška imena, njihove drobne geste in spogledljivosti, pred katerimi je Danny čisto preč in brez moči. Ko beremo prvenec enega najpomembnejših čeških avtorjev danes, po sedemdesetih letih, se ti monologi zdijo manj intenzivni od romanov, ki so se napajali iz džeza po njem, občudujemo pa njegovo blasfemičnost in parodičnost, karikirane lokalne in v folkloro zazrte pomembneže in njihovo potrebo po korakanju in bleščavem vtisu. A kmalu ga je prekrila uniformirana sivina povojnega realsocializma in prekrila svobodo in lahkotnost med mladimi intelektualci na Češkem, v eni od evropskih gospodarskih velesil pred drugo svetovno vojno.
»Film tarčo doseže, ne da bi pok strela sploh slišali in ravno zaradi svoje navidezne lahkotnosti ter preprostosti uspe gledalca mučno pretresti« - Muanis Sinanović
»Pravega odgovora nam Dragojevićeva bližnja prihodnost ne more in niti noče ponuditi. Kaj so za koga nebesa, mora pač ugotoviti vsak sam.« - Gaja Poeschl
»Skladatelj je temo filma izrazil s tangom in z njo uspešno zaobjel vso njeno kompleksnost – strast, poželenje, ljubezen, hrepenenje in brezup.« - Katja Ogrin
Po motivih Petronijevega Satirikona Premiera 27.12.2021 Igralska zasedba Daša Doberšek, Ivan Godnič, Klemen Kovačič, Janja Majzelj, Anja Novak, Ivan Peternelj, Robert Prebil, Matej Recer, Romana Šalehar, Vito Weis Režiserka Bojana Lazić Dramaturgija Slobodan Obradović Scenografija Zorana Petrov Kostumografija Maja Mirković Glasba Vladimir Pejković Koreografija Damjan Kecojević Svetovalka za jezik Mateja Dermelj Po srbskem prevodu Radmile Šalabalić prevedla Sonja Dolžan Oblikovanje svetlobe Bojana Lazić, Zorana Petrov Oblikovanje zvoka Silvo Zupančič Oblikovanje maske Nathalie Horvat Vodja predstave Liam Hlede Predstava Pojedina pri Trimalhionu, ki je premiero doživela na velikem odru Slovenskega mladinskega gledališča, na začetku sledi izvirnemu Petronijevemu besedilu, ki je nastalo v prvem stoletju našega štetja, a se kaj hitro prelomi v postdramsko komedijo. Predstavo je postavila na oder srbska režiserka Bojana Lazić, ogledala si jo je Ana Lorger – njeno besedilo bere Staša Grahek.
Avtorica recenzije: Katarina Mahnič Bereta Aleksander Golja in Lidija Hartman.
Cankarjev dom / gostovanje 18. 12. 2021 Režija: Jernej Lorenci Dramaturgija: Matic Starina Scenografija: Branko Hojnik Kostumografija: Belinda Radulović Koreografija: Gregor Luštek Skladatelj: Branko Rožman Asistenti režiserja: Aleksandar Švabić, Rajna Racz in Tim Hrvaćanin Asistentki kostumografinje: Bernarda Popelar Lesjak in Marta Žegura Prevod: Nives Košir Igrajo: Katarina Bistrović Darvaš, Dado Ćosić, Frano Mašković, Mia Melcher, Pjer Meničanin, Rakan Rushaidat, Lucija Šerbedžija, Vedran Živolić Sinoči je v Linhartovi dvorani Cankarjevega doma s predstavo Eichmann v Jeruzalemu gostovalo Zagrebško gledališče mladih. Izhodišče predstave v režiji Jerneja Lorencija je poročilo Hannah Arendt o sojenju organizatorju holokavsta Adolfu Eichmannu, ki ga uprizoritev širi s številnimi viri pričevanj in igralskimi osebnim zgodbami. Predstavo si je ogledal Rok Bozovičar. Foto: ZKM
Na Mali sceni Mestnega gledališča ljubljanskega so premierno uprizorili dramo sodobne slovenske avtorice Barbare Zemljič Olje črne kumine. Gre za povsem sveže delo, ki ga je Zemljičeva sama tudi režirala. O usklajevanju vlog avtorice in režiserke Barbara Zemljič med drugim pove, da vedno poskuša zaključiti pisanje, preden gre v fazo režije, ker ji preprosto deluje drug del možganov: ko enkrat razmišlja o slikah, ne more več razmišljati o besedah, pravi. premiera: 16. december 2021 Režiserka Barbara Zemljič Dramaturginja Ira Ratej Scenografka Urša Vidic Kostumografka Tina Bonča Avtor glasbe Miha Petric Lektorica Maja Cerar Oblikovalec svetlobe Andrej Koležnik Oblikovalec zvoka Matija Zajc Nastopajo Jure Henigman, Bernarda Oman, Karin Komljanec, Gaber K. Trseglav, Matej Zemljič k. g. Foto: Peter Giodani
Mike Bartlett: Klinc Prevajalka Tina Mahkota Režiser Peter Petkovšek Dramaturg Urban Zorko Scenografka Sara Slivnik Kostumografka Tina Bonča Avtor glasbe Peter Žargi Lektorica Živa Čebulj Oblikovalec svetlobe Andrej Hajdinjak Igrajo: John Urban Kuntarič M Aljoša Koltak Ž Maša Grošelj O Branko Završan Premiera 3. decembra 2021 NAPOVED: Tretjega decembra je bila v celjskem gledališču premiera drame sodobnega angleškega dramatika Mikea Bartletta z naslovom KLINC v gibkem prevodu Tine Mahkota. Debut na slovenskih odrih pa je doživel tudi mladi gledališki režiser Peter Petkovšek, doslej delujoč le v tujini.Ponovitev si je te dni ogledala Vilma Štritof. Foto: Jaka Babnik
Avtorica recenzije: Tonja Jelen Bereta: Eva Longyka Marušič in Matjaž Romih.
Avtorica recenzije: Marija Švajncer Bereta: Eva Longyka Marušič in Matjaž Romih.
Na velikem odru Mestnega gledališča ljubljanskega so premierno in prvič na Slovenskem uprizorili leta 2007 napisano igro nemškega dramatika Falka Richterja Izredne razmere, ki jo v gledališču napovedujejo kot distopijski triler. Delo je prevedla Anja Naglič, režiser je bil Jan Krmelj, ki je pred premiero povedal: "Ko zgodba teče, je na neki način klasična, vendar gre za klasičnost s pastjo, ki te vedno znova preseneti; besedilo je pisano na način klasičnega dialoga, vendar ni nikoli zares jasno, kaj od tega, o čemer govorimo, se je res zgodilo ali pa se res dogaja." Vtise po premieri je strnila Staša Grahek. Im Ausnahmezustand, 2007 Psihološki triler Prva slovenska uprizoritev Premiera: 11. december 2021 Prevajalka Anja Naglič Režiser in scenograf Jan Krmelj Dramaturginja Petra Pogorevc Kostumografka Špela Ema Veble Lektor Martin Vrtačnik Avtor glasbe Luka Ipavec Oblikovalec svetlobe Boštjan Kos Oblikovalec zvoka Sašo Dragaš Asistent dramaturginje Tilen Oblak (študijsko) Nastopajo Iva Krajnc Bagola, Branko Jordan, Gašper Lovrec k. g. Foto: Peter Giodani
SNG Drama Ljubljana / Mala drama Maja Končar: Zrcalce, zrcalce, požrla te bom, krstna izvedba: 10. 12. 2021 Režiser: Luka Marcen Dramaturginja: Eva Kraševec Igrata: Zvone Hribar in Maja Končar Scenograf Branko Hojnik Kostumografinja Ana Janc Avtor glasbe Martin Vogrin Lektorica Tatjana Stanič Oblikovalka svetlobe Mojca Sarjaš Asistentka scenografa Maruša Mali Gledališka pedagoginja Špela Šinigoj Svetovalka za gib Tinkara Končar Na odru Male drame SNG Drama Ljubljana je bila premiera in krstna uprizoritev igre za otroke z naslovom Zrcalce, zrcalce, požrla te bom. Avtorica besedila je Maja Končar, ki skupaj z Zvonetom Hribarjem tudi nastopa, dramaturginja je bila Eva Kraševec, režiser pa Luka Marcén, ki je poudaril, da je režija igre z otroke enaka tisti za odrasle, da pa se je ob tem mogoče prepustiti drugačnemu tipu domišljije.Na premieri je bila Tadeja Krečič:
Neveljaven email naslov