Predlogi
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Ni najdenih zadetkov.
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Rezultati iskanja
Kaj pomeni biti samostojen? Stati brez opore, bi takoj povedal kak šolar. Kot skupnost, kot narod smo se postavili na lastne noge in se usmerili v prihodnost.
Ko sen stoletij nenadoma postane oprijemljiva resničnost, je to skoraj težko dojeti. V njej tiči dolg proces, postopno in naporno zorenje.
Ta resničnost je vztrajni boj z vetrovi in vihrami družbenih okoliščin. Vsebuje spopade; dostikrat krvave. Naprej, zastava Slave, na boj junaška kri …, te verze znam še iz časa naše kraljevine. Premišljam pa o tem, kako da se nam zdi kar samoumevno živeti v samostojni državi. Kot da nismo bili kot nacija na veke dolgo odvisni in podrejani. Pozabljamo na prehojeno pot in radi potegnemo na dan kako obliko naših nekdanjih saturnalij, ko se je jedlo in pilo in zabavalo in je bilo vse poceni in vse za vse. Čeravno tudi takrat za koga več kot za drugega.
Premišljam, zakaj nas ne navdaja vidni ponos samostojnosti, ki bi se izkazoval v delovnem navdušenju za napredek na vseh družbenih ravneh. Pomislim, ali mediji spretno vódeno naglašajo resnične družbene lumparije, da bi ljudje zgubili zadnjo trohico zaupanja v potrebni boj za pravičnost, resnico, sožitje. Kot da bi nekdo v velikem zakritem loncu kuhal strupeni zvarek proti uresničenim večstoletnim sanjam in vsem realnim prizadevanjem za to, da smo na svoji zemlji svoj gospod.
Bo svit, bo svit, bo svit, prisluškujem verzom generala Maistra in vi, hrastovi piloti, ki kažete v lagunah pot … In svet bi na dlani nesel v zavetje, cela bi stala naša posest.
Stoji, kolikor je imamo, in general nam je je rešil dobršen del in debelih sto let prej že Slomšek. Zahvala tudi številnim drugim bojevnikom kar vse tja do milosti z neba.
Kakšno naključje, da se dan samostojnosti brati s sv. Štefanom in z žegnanjem konj; general Maister jezdi vranca v Ljubljani kar na dveh krajih. Takoj za božičem, praznikom miru in odrešenja, njuno milino razprši štefanovo z grozoto mučeništva. Biti kamnan do smrti zato, ker si zvest …
Lahko se nasmehnemo, zamahnemo z roko, zavzamemo držo vzvišenosti nad blodnjavo mistiko. Zakonitosti življenja samega se pa ne da prelisičiti.
Kaj pomeni biti samostojen? Stati brez opore, bi takoj povedal kak šolar. Kot skupnost, kot narod smo se postavili na lastne noge in se usmerili v prihodnost.
Ko sen stoletij nenadoma postane oprijemljiva resničnost, je to skoraj težko dojeti. V njej tiči dolg proces, postopno in naporno zorenje.
Ta resničnost je vztrajni boj z vetrovi in vihrami družbenih okoliščin. Vsebuje spopade; dostikrat krvave. Naprej, zastava Slave, na boj junaška kri …, te verze znam še iz časa naše kraljevine. Premišljam pa o tem, kako da se nam zdi kar samoumevno živeti v samostojni državi. Kot da nismo bili kot nacija na veke dolgo odvisni in podrejani. Pozabljamo na prehojeno pot in radi potegnemo na dan kako obliko naših nekdanjih saturnalij, ko se je jedlo in pilo in zabavalo in je bilo vse poceni in vse za vse. Čeravno tudi takrat za koga več kot za drugega.
Premišljam, zakaj nas ne navdaja vidni ponos samostojnosti, ki bi se izkazoval v delovnem navdušenju za napredek na vseh družbenih ravneh. Pomislim, ali mediji spretno vódeno naglašajo resnične družbene lumparije, da bi ljudje zgubili zadnjo trohico zaupanja v potrebni boj za pravičnost, resnico, sožitje. Kot da bi nekdo v velikem zakritem loncu kuhal strupeni zvarek proti uresničenim večstoletnim sanjam in vsem realnim prizadevanjem za to, da smo na svoji zemlji svoj gospod.
Bo svit, bo svit, bo svit, prisluškujem verzom generala Maistra in vi, hrastovi piloti, ki kažete v lagunah pot … In svet bi na dlani nesel v zavetje, cela bi stala naša posest.
Stoji, kolikor je imamo, in general nam je je rešil dobršen del in debelih sto let prej že Slomšek. Zahvala tudi številnim drugim bojevnikom kar vse tja do milosti z neba.
Kakšno naključje, da se dan samostojnosti brati s sv. Štefanom in z žegnanjem konj; general Maister jezdi vranca v Ljubljani kar na dveh krajih. Takoj za božičem, praznikom miru in odrešenja, njuno milino razprši štefanovo z grozoto mučeništva. Biti kamnan do smrti zato, ker si zvest …
Lahko se nasmehnemo, zamahnemo z roko, zavzamemo držo vzvišenosti nad blodnjavo mistiko. Zakonitosti življenja samega se pa ne da prelisičiti.
3632 epizod
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Kaj pomeni biti samostojen? Stati brez opore, bi takoj povedal kak šolar. Kot skupnost, kot narod smo se postavili na lastne noge in se usmerili v prihodnost.
Ko sen stoletij nenadoma postane oprijemljiva resničnost, je to skoraj težko dojeti. V njej tiči dolg proces, postopno in naporno zorenje.
Ta resničnost je vztrajni boj z vetrovi in vihrami družbenih okoliščin. Vsebuje spopade; dostikrat krvave. Naprej, zastava Slave, na boj junaška kri …, te verze znam še iz časa naše kraljevine. Premišljam pa o tem, kako da se nam zdi kar samoumevno živeti v samostojni državi. Kot da nismo bili kot nacija na veke dolgo odvisni in podrejani. Pozabljamo na prehojeno pot in radi potegnemo na dan kako obliko naših nekdanjih saturnalij, ko se je jedlo in pilo in zabavalo in je bilo vse poceni in vse za vse. Čeravno tudi takrat za koga več kot za drugega.
Premišljam, zakaj nas ne navdaja vidni ponos samostojnosti, ki bi se izkazoval v delovnem navdušenju za napredek na vseh družbenih ravneh. Pomislim, ali mediji spretno vódeno naglašajo resnične družbene lumparije, da bi ljudje zgubili zadnjo trohico zaupanja v potrebni boj za pravičnost, resnico, sožitje. Kot da bi nekdo v velikem zakritem loncu kuhal strupeni zvarek proti uresničenim večstoletnim sanjam in vsem realnim prizadevanjem za to, da smo na svoji zemlji svoj gospod.
Bo svit, bo svit, bo svit, prisluškujem verzom generala Maistra in vi, hrastovi piloti, ki kažete v lagunah pot … In svet bi na dlani nesel v zavetje, cela bi stala naša posest.
Stoji, kolikor je imamo, in general nam je je rešil dobršen del in debelih sto let prej že Slomšek. Zahvala tudi številnim drugim bojevnikom kar vse tja do milosti z neba.
Kakšno naključje, da se dan samostojnosti brati s sv. Štefanom in z žegnanjem konj; general Maister jezdi vranca v Ljubljani kar na dveh krajih. Takoj za božičem, praznikom miru in odrešenja, njuno milino razprši štefanovo z grozoto mučeništva. Biti kamnan do smrti zato, ker si zvest …
Lahko se nasmehnemo, zamahnemo z roko, zavzamemo držo vzvišenosti nad blodnjavo mistiko. Zakonitosti življenja samega se pa ne da prelisičiti.
Kaj pomeni biti samostojen? Stati brez opore, bi takoj povedal kak šolar. Kot skupnost, kot narod smo se postavili na lastne noge in se usmerili v prihodnost.
Ko sen stoletij nenadoma postane oprijemljiva resničnost, je to skoraj težko dojeti. V njej tiči dolg proces, postopno in naporno zorenje.
Ta resničnost je vztrajni boj z vetrovi in vihrami družbenih okoliščin. Vsebuje spopade; dostikrat krvave. Naprej, zastava Slave, na boj junaška kri …, te verze znam še iz časa naše kraljevine. Premišljam pa o tem, kako da se nam zdi kar samoumevno živeti v samostojni državi. Kot da nismo bili kot nacija na veke dolgo odvisni in podrejani. Pozabljamo na prehojeno pot in radi potegnemo na dan kako obliko naših nekdanjih saturnalij, ko se je jedlo in pilo in zabavalo in je bilo vse poceni in vse za vse. Čeravno tudi takrat za koga več kot za drugega.
Premišljam, zakaj nas ne navdaja vidni ponos samostojnosti, ki bi se izkazoval v delovnem navdušenju za napredek na vseh družbenih ravneh. Pomislim, ali mediji spretno vódeno naglašajo resnične družbene lumparije, da bi ljudje zgubili zadnjo trohico zaupanja v potrebni boj za pravičnost, resnico, sožitje. Kot da bi nekdo v velikem zakritem loncu kuhal strupeni zvarek proti uresničenim večstoletnim sanjam in vsem realnim prizadevanjem za to, da smo na svoji zemlji svoj gospod.
Bo svit, bo svit, bo svit, prisluškujem verzom generala Maistra in vi, hrastovi piloti, ki kažete v lagunah pot … In svet bi na dlani nesel v zavetje, cela bi stala naša posest.
Stoji, kolikor je imamo, in general nam je je rešil dobršen del in debelih sto let prej že Slomšek. Zahvala tudi številnim drugim bojevnikom kar vse tja do milosti z neba.
Kakšno naključje, da se dan samostojnosti brati s sv. Štefanom in z žegnanjem konj; general Maister jezdi vranca v Ljubljani kar na dveh krajih. Takoj za božičem, praznikom miru in odrešenja, njuno milino razprši štefanovo z grozoto mučeništva. Biti kamnan do smrti zato, ker si zvest …
Lahko se nasmehnemo, zamahnemo z roko, zavzamemo držo vzvišenosti nad blodnjavo mistiko. Zakonitosti življenja samega se pa ne da prelisičiti.
Bistvo platonizma je preseganje minljivosti v neminljivosti, v večnosti, v presežnem »svetu idej«. Umske ideje, predvsem tiste najvišje (kot so Dobro, Lepo, Pravično idr.), so za Platona resničnejše od čutnih stvarih, ki so zgolj posnetki ali podobe idej, s tem da »deležijo« v njihovi višji resničnosti. To deleženje minljivega čutnega sveta v neminljivem svetu idej je ključno tudi za Platonovo pojmovanje odnosa med časom in večnostjo. V kozmološkem dialogu Timaj Platon pravi, da je stvaritelj sveta, ki ga imenuje demiurg, želel dati kozmosu večnost, toda ker to ni bilo mogoče, je ustvaril čas kot »gibljivo podobo večnosti«, kot posnetek večnosti, ki v vesolju teče »v skladu s številom«. Za Platona torej čas sam po sebi ni resnično bivajoč v najvišjem pomenu, ampak biva zgolj kot »gibljiva podoba večnosti«, zgolj s tem, da »deleži« v večnosti. – Kaj pa je večnost? Platon uči, da večnosti ne najdemo niti v brezdanji preteklosti niti v neomejeni prihodnosti, saj pravi, da sta preteklost in prihodnost zgolj »nastali obliki časa«. Večnost spoznamo v umni duši tako, da »svet idej« skusimo kot večno, neminljivo sedanjost, ki vselej in povsod jè. Pol tisočletja po Platonu, v 3. st. n. š., to njegovo misel o brezčasni večnosti uma ali duha še izraziteje razvije novoplatonik Plotin, filozof in mistik, ki v razpravi O večnosti in času med drugim pravi: »… To torej, kar ni bilo in ne bo, ampak samo je, to, kar v svoji biti miruje, kar se ne spreminja v ‘bo’, niti se ni nikoli spremenilo, to je večnost. In tisto življenje, ki pripada temu, kar obstaja in je v biti, povsem celovito in polno, povsem brez razsežnosti ali razdobja, je to, kar iščemo – večnost.« Večnost, o kateri govori in za katero duhovno pričuje Plotin, obenem je in ni večnost zdaja, sedanjega trenutka. Plotin primerja večnost z brezrazsežno mirujočo točko, iz katere še niso stekle premice minevajočih časov. Človeška duša se želi vrniti k tej točki, ki pa ne pomeni zgolj nekega trenutka v času, temveč je prispodoba večne, brezčasno »ustavljene« sedanjosti, žive prisotnosti Duha, najvišjega Enega. Zato lahko rečemo, sledeč starima modrecema Platonu in Plotinu, da je večnost čisti presežek minevajoče sedanjosti, da je »četrti čas«, presežni čas duha. Prirejeni odlomek iz knjige Sedmerke (Štirje časi – Poletje, II. del), Lj. 2006, str. 58–60.
Je čas dela, je čas počitka, je čas žalosti, je čas veselja. Vse to je del življenja. Čas počitnic in dopustov naj bi bil čas, ko se človek umiri od nenehnega hitenja, ki je del vsakdana v svetu, kjer veliko govorimo o napredku, tehnološkem razvoju, človekoljubnosti, človeku in podobno. Lepo in dobro je, da si naberemo novih moči za spopadanje z vsakdanjimi izzivi, ki jih prinaša življenje. Ob vsem prijetnem pa ne bi bilo dobro, da bi bežali od realnosti življenja. Življenje ni samo to, kar vidimo okoli sebe, življenje so tudi težji trenutki v našem življenju. Dobro je, da lahko te težave rešujemo. Ko pride bolezen, gremo lahko bolnišnico, ko potrebujemo izobrazbo, gremo v šolo, in še bi lahko naštevali. Vse je vsaj približno urejeno, da bi lahko bili veseli in zadovoljni. Tisto najnujnejše, kar potrebujemo za življenje, imamo na dosegu roke. V ta naš urejeni svet vsake toliko časa pridejo podobe ljudi po svetu, ki morajo za svoje preživetje, in človeka vredno življenje, storiti veliko več. Vsak človek ima pravico do človeka vrednega življenja. Ne sme nam biti vseeno, ko slišimo, da po svetu umirajo otroci, ker jih mame ne morejo pravočasno pripeljati k zdravniku. Včasih je pot do bolnišnice dolga tudi do 100 in več kilometrov. Pred leti mi je zdravnik v Malaviju pripovedoval o majhnih otrocih, starih do tri leta, ki umirajo zaradi malarije. In kot človek iz razvitega dela sveta sem ga vprašal, zakaj mama ne nese otroka k zdravniku. Odgovor je bil enostaven. Pot je dolga nekaj deset kilometrov. Mama in otrok sta podhranjena in ne bi zmogla te poti, ni pa nobenega prevoznega sredstva. In tako najmanjši otroci umirajo zaradi bolezni, ki je ozdravljiva, če bi lahko pravočasno prišli k zdravniku. Ali otroci, ki ne gredo v šolo, ker je šola oddaljena vsaj 20 km. Poti ne zmorejo narediti, ker so lačni. In tako imamo ob vsem govorjenju o človekovih pravicah, pravicah otrok in še o kakšnih pravicah, po svetu ljudi, ki so pozabljeni in odrinjeni na rob življenja. To so krivice, ki vpijejo in pridejo tudi do nas. Ali lahko kaj storimo? Ob tem se spomnim Jezusovih besed o človeku, ki je šel prosit svojega prijatelja, naj mu pomaga, ker so k njemu prišli popotniki. In prijatelj je vstal zaradi nadležnosti in mu dal, kar je potreboval. Ne vzemimo trpljenja ljudi, ki preko medijev prihaja v naše domove, samo kot nadlegovanje. Vse stiske ljudi, o katerih slišimo, o katerih lahko beremo v časopisih, ki jih lahko vidimo na televiziji, naj nas zganejo in spodbudijo, da bomo znali biti usmiljeni, razumevajoči. Zavest, da lahko s svojim darom pomagam reševati življenje otrok, mater, očetov, nas naj napolni z veseljem in radostjo. Ne besede, dejanja spreminjajo svet.
Štirinajst let sem preživel v Afriki. Spoznaval sem, kako so domačini (kot animisti) prepričani o Velikem Duhu, ki se nam razodeva v bujnem življenju narave. "KJE JE BOG?" sem vprašal starca, s katerim sem se srečal sredi narave, kjer naju je obdajala visoka trava, ko sva poslušala šum penečih se slapov in naju je grelo toplo sonce, ki je dajalo življenje svetu okrog naju. Moram reči, da sem pričakoval odgovor, ki bi bil čisto "krščanski": Bog je nad nami, zgoraj. Toda on je brez odlašanja odgovoril v svojem jeziku bemba: "Lesa panši", Bog je tu doli, na zemlji. Slap je šumel, trave so se pregibale v vetru, nad nama je letela velika ptica, ki se je spustila z visoke pečine. Razumel sem ga. Bog je tu, med nami. On je vir vsega življenja in daje to življenje vsemu, kar biva, pripravlja nam hrano in je povsod z nami....Ni nekje daleč od nas. Molčala sva. Vsak v svojih mislih. Oba v zavesti božje bližine. Molče sva nadaljevala pot. Prišla sva prav do slapov, do kraja, ki je kakor veliko naravno svetišče, svet kraj za pleme Bemba, kakor tempelj sredi narave, v katerem so prisotni Bog in duhovi prednikov. Obstala sva ob visoki pečini in globokem breznu. Šumenje je bilo glasno, voda se je penila, hlapi so se dvigali in v soncu spletali mavrico barv nad globoko kotanjo. Starec se je zazrl vame: "Jih slišiš?" - "Kaj naj slišim?" - "Slišiš duhove?". "Da, sem odgovoril, ne da bi pomislil. In res: kakor da je narava oživela. Tako lahko je bilo verjeti, da je vse okrog naju polno skrivnostnih duhov, ki razodevajo svojo bližino v zvoku in barvah in skrivnostih, ki naju obdajajo. Šele tedaj sem se prav zavedel, da stojim na kraju, ki je bil svet tolikim rodovom plemena Bemba, kakor sta bila Izraelcem sveta gora Sinaj in tempelj. Spomnil sem se na grm, ki je gorel in ni izgorel, ko se je vanj zazrl Mojzes:"Sezuj si sandale z nog, kajti kraj, kjer stojiš, je sveta zemlja." Še sva molčala. V molku se mi je razodevala skrivnost tistih, ki so tu verovali v Boga na zemlji, v tistih davnih časih, ko še niso slišali za blagovest, da se je Bog učlovečil in prebival na zemlji - Bog na zemlji, Lesa panši. Bog se jim je razodeval v skrivnostih narave, v čudovitih oblikah življenja, zvokov in barv. Na mnogotere načine se je Bog razodeval različnim kulturam. Hvala ti, starec, za nova spoznanja! Nisi daleč od božjega razodetja.
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Kje je sedaj moj otrok? Ta skrb spreletava starše od jutranjega odhoda v službo, do vrnitve domov. Še posebej močno pa v času šolskih počitnic, ko otroci niso spravljeni v varnem zavetju šolskih zidov. Ali si je otrok, ki je večji del poletja sam doma, pripravil zajtrk, ali je izključil štedilnik, ali se je s kolesom podal na nevarno cesto, ali pa ure in ure sedi pred računalnikom, golta čips in se naliva s sokovi in Coca Colo. Za konec tedna, ko so starši doma, pa strah, kje je njihov otrok, nadomesti vprašanje, kako je mojemu otroku, kako se počuti? Kaj naj mu še nudim, da se ne bo dolgočasil? Kajti želim, da ima moj otrok lepe počitnice. Papež Frančišek, ki ne neha presenečati, v apostolski spodbudi Amoris Letitia, Radost ljubezni, te tako samoumevne skrbi in vprašanja staršev relativizira. Starše želi spomniti, da obstaja še eno, bolj usodno in bolj temeljno vprašanje, in sicer: Kje je duša mojega otroka? Kdo bi morda pomislil, da papež opozarja starše, naj njihovi otroci med počitnicami ne zanemarjajo jutranje molitve. Toda papež na tem mestu ne govori o jutranji molitvi, temveč o dialogu z otrokovo dušo, in se sprašuje, ali starši to res želijo. Pot do otrokove duše je namreč zaradi okornosti otrokovih besed, s katerimi opisuje svoj notranji svet čustev, doživetij in misli, zelo nepregledna, dolga in naporna. Veliko laže je otroka nadzirati in ga po telefonu nadlegovati, da nam pove, kje je in kaj dela. Vendar naj ne gre najprej za kontrolo nad prostori, kjer se otrok giblje, dodaja papež. Svoje starševske predanosti otrokom naj ne izkazujemo samo s tem, da zanje služimo denar in jim nudimo, kar potrebujejo. Papež govori o času, ko smo z otrokom. Resnična vzgoja se po papeževem prepričanju začne, ko starši dajo svojemu otroku priložnost, da jim sproti skomunicira oz. posreduje svoj notranji svet. Iskanje stika z otrokovo dušo je najzahtevnejša od vseh starševskih nalog, nikoli v celoti časovno in prostorsko določljiva. Od staršev terja napor, askezo, samozatajevanje, pravi papež. Šele potem, ko starši vedo, kje je duša njihovega otroka, naj poskrbijo tudi za vzgojo volje in delovnih navad, za sposobnost odložitve zadovoljitve želja in jih pridobijo za vrednote, iz katerih tudi sami živijo.
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Nemški filozof religije in teolog Romano Guardini razmišlja o srečanju kot o nečem, kar nam je dano, podarjeno. To na čudovit in edinstven način opiše slovenska beseda »srečanje«, katere koren je beseda »sreča«. Zame je sreča, da sem te srečal. Dejstvo, da sem te srečal, me je osrečilo. Toda tega, da sem te srečal, nisem proizvedel sam. V srečanju se razodeva nekaj presežnega, nekaj, kar presega moje načrte in zmožnosti. Zgodi se kot dar. Najlepša srečanja se zgodijo nepričakovano. Srečanje je običajno dano tistim, ki ga zavestno ne iščejo. In obratno, tisti, ki si za srečanje zelo prizadevajo in ga celo načrtujejo, ostanejo običajno praznih rok. Guardini dalje pravi, da obstaja presežna sila, ki srečanje vodi in ga končno povzroči. Zato v nas pristno srečanje vzbudi občutek nezasluženosti, zahvale ali vsaj začudenja, da se je zgodilo nekaj, na kar nisem mogel v celoti vplivati. Spričo te presežne resničnosti se vsako naše prizadevanje, da bi srečanje povzročili ali dosegli s svojimi močmi, izkaže za borno in nespametno. Toda srečanje ni samo spontanost in prepuščanje navdihu, temveč predpostavlja tudi delo in vztrajnost. Tako za prijateljstvo kot za ljubezen si je treba prizadevati in se truditi. Res je, da je bilo tisto prvo srečanje dveh prijateljev ali zakoncev podarjeno, a zdaj je potrebno to srečanje negovati tudi sredi vsakdanjih obveznostih in v obdobjih suhote. Za celoto srečanja je potrebno oboje, spontanost, igrivost, odprtost duha, a tudi delo, prizadevanje in zvestoba. Srečanja so nam podarjena, od nas pa je odvisno, kaj bomo iz njih naredili. Zadnja lastnost srečanja se po Guardiniju skriva v težje razumljivih svetopisemskih besedah: »Kdor namreč hoče rešiti svoje življenje, ga bo izgubil; kdor pa izgubi svoje življenje zaradi mene, ga bo našel« (Mt 16,25). Bolj preprosto bi lahko rekli, da je pristnega srečanja deležen tisti, ki bo tvegal in izstopil iz cone lastnega udobja; ki bo nekaj žrtvoval in pozabil nase. Šele takrat bo našel sebe. Če pa sebično vztrajam pri sebi in iščem samo lastno korist, bom življenje v vsej njegovi pestrosti izgubil. Šlo bo mimo mene. Srečanje torej nujno predpostavlja nekakšno izgubo sebe ali žrtev. Gre za to, da izstopim iz sebe in za nekaj ali za nekoga izgorim, se razdajam. Toda prav v tej žrtvi ali izgubi se mi bo razodela sreča: postal bom to, kar v resnici sem.
Mark Avrelij je bil rimski cesar iz 2. stoletja, ki se je precej posvečal filozofiji in v njej iskal napotila k duševnemu miru. V prostem času je svoja premišljevanja tudi zapisal in tako obnavljal stoiško misel, ki ga je v filozofiji najbolj pritegnila. Naslov njegovega dnevnika so prevajali različno, na primer kot »Samemu sebi,« »Misli o samem sebi,« »Opazovanja samega sebe,« ali kar preprosto »Premišljevanja,« po mnenju klasičnega filologa Kajetana Gantarja pa je morda najboljši približek »Pota do samega sebe«. Avrelijevi zapiski namreč ponazarjajo »dolgo, težavno in naporno pot, ki jo je antični človek prehodil, ko je prodiral v svoj notranji svet.« Prav to raziskovanje svoje lastne duše je ena izmed glavnih tem Avrelijevih premišljevanj. Na nekem mestu tako ugotavlja, da si ljudje navadno iščejo oddiha na podeželju, na morju ali v gorah, in mislijo, da jih bosta tam prevzela trajni mir in spokojnost. »Tudi ti imaš večkrat podobne želje,« okara bralca in mu takoj nato pove, da so takšne želje povsem nespametne, saj se vendar lahko človek vsako uro in ob vsaki priložnosti umakne v samega sebe. Prav v duši po njegovem mnenju najdemo najtišje in najbolj mirno zavetje pred svetom in tegobami. Avrelij se zato v zapiskih opominja, naj vselej misli na to, da se bo umaknil na »tiho pristavico, ki jo nosi v sebi«. Da pa bi lahko ohranili ta duševni mir, se moramo karseda pogosto zapirati vase, premišljevati o nas samih in slediti razumu. Kajti prav razum v nas je po njegovem mnenju »nezmagljiv, kadar se umakne vase in je zadovoljen s tem, da ne stori nič, česar noče.« Če duša ne služi strastem, pač pa sledi razumu, bo podobna trdnjavi in bo najmočnejše oporišče, kamor se človek lahko zateče. Zato Mark Avrelij večkrat naroča: »Poglabljaj se v svojo dušo, v dušo sveta in v dušo bližnjega!« Ko raziskujemo same sebe, namreč odkrivamo, kako naj živimo, kaj je pravično, kaj je smisel našega delovanja. Dalje moramo o celotnem svetu premišljevati zato, da ne pozabimo, da smo le del večje celote, o bližnjem pa z namenom, da bi se stalno zavedali, da smo si kot ljudje v sorodu. »Vase grebi!« naroča Avrelij, »V sebi imaš vir dobrega. In če boš neprestano kôpal, bo tudi ta neprestano žuborel.«
Spoštovani, kot teologa me skoraj vsi vedno vprašajo isto vprašanje: »Zakaj Bog dopušča zlo in trpljenje?« Naj skušam na kratko odgovoriti s primerom. Zamislimo si, da smo kot priča nehote videli krut dogodek, ki se je zares zgodil v neki puščavi, kjer živijo beduini s svojimi družinami. Ljubeči oče drži v rokah svojega otroka in mu pravkar z mečem odseka roko, medtem ko se otrok krči v bolečinah in krikih. Jaz bi kot nemi opazovalec tega očeta obsodil, kako more biti tako zloben? Šele nekaj minut za tem, ko bi zvedel, da je njegovega otroka pičila kača, čigar strup bi za vedno vzel življenje njegovemu dragemu ljubljenčku, bi razumel, da je oče to storil zato, da sinu reši življenje. Priznam, da bi me, preden bi zvedel, kaj se je zgodilo, takšno očetovo dejanje pretreslo. Do očeta bi čutil velik odpor, jezo, nezaupanje in sovraštvo. Tako kot to včasih čutim v odnosu do Boga. Mnogokrat se sprašujem, kako to, da Bog, ki je ljubeč in vsemogočen Oče, dopušča zlo in trpljenje? Priznam, da bi lažje razumel, zakaj Bog na tak način postopa, če bi vnaprej videl v zakulisje. To je tako, kot če opazujem tapiserijo z njene hrbtne strani. Mnoge prekrižane niti se mi zdijo preveč zavozlane in prepletene, zato v njih ne vidim nobenega smisla, lepote, niti podobe. Če pa pogledam tapiserijo z njene prave strani, pa zagledam občudovanja vredno in smiselno urejeno umetnino. Prava stran me čaka šele potem, v večnosti. Takrat mi bo postalo vse, česar zdaj ne razumem, vidno in jasno. Angleški mislec G. K. Chesterton je zapisal, kako zanimivo je, da nam dajejo Božje zagonetke večje zadovoljstvo kot naše človeške rešitve. Um (intelekt) namreč ve, da Bog obstaja, razum (ratio) pa se o Bogu sprašuje. Jaz rad naglasim, da malo filozofije naredi iz človeka ateista, veliko filozofije pa naredi iz človeka vernika. Zato je prav, da se sprašujemo tudi o trpljenju in zlu v svetu. Ateisti bodo morda zmajevali z glavo in trdili, da zaradi tega krščanskega Boga ne morejo izbrati za svojega. V resnici pa se je ravno na križu za trenutek zazdelo, kot da se je celo sam Kristus sredi trpljenja omajal v veri in postal dozdevni ateist, ko je vzkliknil: »Bog moj, Bog moj, zakaj si me zapustil?« Zato lahko edino krščanski Bog razume različno misleče in jih ne obsoja.
Pred nekaj dnevi sem srečala mojo znanko in prijateljico. Zelo se mi je mudilo, a ona me je prosila, če ji malo prisluhnem. Nekaj je na njej bilo drugačno – od nje je prihajala neverjetna svetloba, lahko rečem tudi svetla energija, zato sem se ustavila in usedla. Znanka je kar stoje začela pripovedovati: Veš, bila sem na duhovnih vajah! Mati dveh otrok, izobražena, na visokem položaju v službi, je stala vsa svetla pred menoj in mi pripovedovala, da je bila na duhovnih vajah! Ne nekje na eksotičnem otoku, ali v znanem mestu, najbolj slavnem hotelu, niti v najdražjih trgovinah, ona je bila na duhovnih vajah. Ni mi bilo niti potrebno vprašati kako ji je bilo, saj je kar spregovorila. Ni govorila od duhovnem voditelju, niti o duhovnem bogastvu, ampak preprosto o svoji sreči, da je zmogla dovolj moči in odšla v svet tišine, da bi se srečala s seboj in z Njim, v katerega verjame – z Bogom. Ostrmela sem. Žena, mati, si je vzela štiri dni za tišino, molitev in branje božje besede – in prišla nazaj ne samo polna svetlobe, ampak tudi polna globokih duhovnih spoznanj, ki jih je iztresla pred mene na mizo kot polno košarico dragocenih biserov. Povedala je, kako je zadnji dan imela gorečo željo iti po ulicah in ljudem govoriti – veste spoznala sem, da Bog ni Bog, ki kaznuje in samo gleda kdaj nas zaloti v kakšnem grehu, ampak da je Bog veliko toplo srce, ki nas ljubi in čaka , da bi nam razodel svojo zaljubljenost. Ni tega naredila, prišla pa je domov n s svojim navdušenjem ogrela svojo družino , vse nas, znance in prijatelje. Rekla je, da edino kar se boji, da bo ta svetloba v njen prekmalu ugasnila in bo sivina vsakdanjosti spet potrkala na njeno srce. Zato se veseli vsakega trenutka, ko v njej še sveti ta sij božje milosti. Ko je odšla, tako topla in svetla, sem ostala brez besed. Srce mi je gorelo. Še se dogajajo čudeži med čisto navadnimi duhovnimi vajami! Kako enkratno je zato, če zbereš pogum in sestopiš z vsakdanje poti življenja v tihi prostor, kjer slišiš Božji šepet in se dotakneš skrivnosti božjega srca! Sredi hrupa, medijev, interneta in želje po nepozabnih počitnicah, nekdo doživi noro izkušnjo Boga v tišini duhovnih vaj! To je dokaz, da Bog stanuje tudi danes med nami bližje kot si mislimo. Ljudje smo lahko zelo različni, na različnih poteh, različnih društvenih lestvicah, različni tudi v cerkvenih krogih in hierarhiji. Različni, v društvu, ki smo ga mi sami ustvarili. Bog je pa enak do vseh. S svojo milostjo lahko razsvetli isti dan enako enega škofa ali papeža in eno pogumno ženo, ki si je vzela dopust za dneve tišine in miru. Bog lahko navduši in se razodene vsakemu, ki ga iskreno išče. In ko spoznamo da smo pred njim enaki, da smo vsi enako ljubljeni in sprejeti, potem gremo lahko v vsakodnevno sivino življenja tako svetli in topli kot moja znanka. Ki to svetlobo in lepoto duhovnega spoznanja prenaša na vse okrog sebe. Pa če jim govori o svojih duhovnih vajah ali ne. Enostavno, po njej je prisoten Bog med nami.
V teh poletnih dneh je za vse nas, ki se zgodaj prebujamo, jutro nekaj posebnega. Prvo, kar ob svežini odprtega okna zaslišim, je ptičje petje. Nikjer še ni hrupa avtomobilov, je pa že rahla svetloba, ki me vabi v nov dan. V mestu je težko prisluhniti pticam, a v tišini poletnega jutra preštevam različne glasove in kaj hitro pozabim, da bo vse skupaj kmalu preglasil zgodnji vlak in hrup motorjev. Nič kaj se mi ne mudi v nov dan. Človek bi kar nadaljeval s sanjami in se prepustil temu žvrgolenju in rahli svetlobi, ki osvetljuje prav toliko, da vabi domišljijo na svojo pot. Te sanje so res krhke in jih lahko vsak hrup prežene. Kljub tej krhkosti se v njih prepleta vse, česar se tisti dan veselim, in prav tako to, česar se bojim. A v teh budnih sanjah, prepletenimi s ptičjim petjem in poigravanjem pravkar rojene svetlobe, je tako tisto težko kot tisto veselo nekaj, kar močno vabi v življenje. Čeprav bi človek kar ostal v zavetju teh budnih sanj, je porajajoče jutro močnejše in prej ali slej začnem z novim delovnim dnem. Včasih si očitam, da preveč hitim, da bi si lahko privoščil malo več tega jutranjega miru in neprizadeto opazoval življenje, se prepustil svežini jutra in se naužil prijetne samote. Ko sem se zadnjič zalotil pri teh mislih, me je presunil otroški jok, ki je prihajal iz bližnjega stanovanja. Saj je nekdo hitro potolažil otroka, a jutranji mir je šel hitro po gobe. Lahko bi se jezil, ker je otroški jok zmotil to moje jutranje sanjarjenje. K sreči pa sem se zavedal, da ni le otrok, ki prebuja svoje starše, ampak je veliko ljudi, ki me danes čaka in upa, da jim bom vsaj toliko prisluhnil, kot sem pticam, in se jih veselil, kot se jutranje svetlobe. Otroški jok me ni prebudil, prebudile so me ptice. Otroški jok mi je pokazal, zakaj se prebujam vedno znova v nov dan. Kakor ptice ne morejo, da ne bi pele, tako mati ne more, da ne bi prisluhnila svojemu otroku in ga potolažila. Prav tako človek ne more mimo drugega, ki ga potrebuje, če hoče res biti človek. Želim sebi in vsem vam, drage poslušalke, poslušalci, da bi se prepustili čudovitim sanjam, ki nam jih čara to jutro, in bi v njih slišali glas naših bližnjih, ki nas tudi danes potrebujejo. Če ne vidim ali slišim te prošnje svojih bližnjih, lahko podarim vsaj prijazen pogled prvemu, ki ga srečam, in sanje boljšega sveta se bodo nadaljevale vsem na očeh.
Počasi se z gostjo vzpenjava v smeri Spodnjega Rokava. Plezanje je prijetno, lahko in na stojiščih dovoljuje mislim, da zaplavajo v zanje neomejen prostor in čas. Že v spodnji polovici doseževa pomol, kjer se vedno ustavim in občudujem veličastni razgled na Triglav. Njegova severna stena se odpre v vsej svoji enkratnosti. Kot vedno, tudi danes duša vzkipi v lepoti vršaca, ki privlači večino Slovencev. Obkrožim s pogledom še sosede, Stenar, Dolkova Špica, Škrlatica, pa ponosno razvlečeno gmoto Rjavine na nasprotni strani. Kakšen materialni vtis duhovnega… ! Lani se je na tem mestu odvijala prava drama. Moj soplezalec je bil Andrej. Želela sem na sliki dva velikana, Trglav in njega. Hrbtno se je pomikal v položaj, kjer bi v objektiv ujela oba. V zadnjem hipu prepozna obilnega, v tem hladnem jutru še počasnega gada. Velik, zvit se je ogreval v prvih jutranjih žarkih. Ni se mu mudilo umakniti Andrejevi nogi, ki je grozila, da stopi prav nanj. Umaknila sta se oba. Gad v eno smer, Andrej pa v drugo. Res, da ni veliko prostora v teh strminah, a mu je uspelo. Na ta dogodek se spomnim vedno, ko berem Luka 10, 19 v Svetem Pismu: »Glejte, dal sem vam oblast stopati na kače in škorpijone ter na vsako sovražnikovo moč. In nič vam ne bo škodovalo.« Citat in obljuba, ob kateri se nisem ustavljala leta in leta, misleč, da ne velja zame, ampak za nekoga, pravzaprav ne vem za koga. Zastrmela sem se vanj šele takrat, ko je spoznanje dobrega in zla našlo podlago v duhovni dimenziji. Ta ni omejena v prostoru in času. Zato lahko v tej dimenziji ozdravljamo dogodke, ki so rodili zamere, obsodbe in bolečine v naši preteklosti. Prav te zamere, obsodbe in bolečine so naše kače in škorpijoni, ki generirajo našo sedanjost in se zato odločamo za na videz nerazumna dejanja. S svojimi strupenimi piki izrečenih besed laži,sprenevedanja, častihlepja, ljubosumja, rušijo odnose med možem in ženo, v družini in v vseh socialnih okoljih, kjer se ljudje srečujemo. Besede, rojene v Duhu Zla vodijo v dejanja, zapisana žal,znova in znova , na prvih straneh dnevnih izdaj. A v citatu je tudi obljuba, da nam nič ne bo škodovalo. Spoznanje dobrega je v spoznanju Boga, njegovega Svetega Duha, ki v človeku generira besede odpuščanja, resnice, nesprenevedanja, neljubosumja. Sliši se čisto nenormalno za ta svet. A ko bo kritična večina dojela v tem normalnost, bodo naslovnice naših časopisov drugačne.
Kratek razmislek o temeljnih življenjskih vprašanjih s področja vere in duhovnosti. Avtorji spregovorijo o nekaterih eksistencialnih vprašanjih, ki si jih je človek od nekdaj postavljal in so vedno znova aktualna tudi v današnjih družbeno socialnih razmerah.
Pesnik, ki mu smemo že naprtiti status starejše generacije, je svojo domislico takole upesnil: Kaj napravi deklica, da postane babica? Malo počaka. Biti babica je posebna čast. Uživa naklonjenost. Ob strožjih starših zna vnuke zdravo pocrkljati. Tudi oni se radi zavzamejo zanjo. Pustite babici žeti ajdo, piše Voranc, mogoče jo žanje »ta zadnjo bart.« Po babico bi šli na kraj sveta, da bi nas varovala. Po deda tudi. Znan mi je pretresljiv primer: Babica se zdravi v bolnišnici. Noč in dan ima glavo ovito z ruto, nerodno ji je zaradi gole glave. Tujka je. Bolj kot s kakim jezikom se sporazumeva s svetlobo svojega obličja. Vse ure molči, le prikimava ali pa se blago nasmiha. Ko prihaja soprog, se pogovarjata zelo po tihem. A kar je najbolj milo, je to, da vsak večer po telefonu pripoveduje pravljico malemu vnuku. Iz bele Ljubljane nekam na hladni švedski sever. Glasovi so utišani, nekakšno valovanje pa izdaja ritem šepetanja. Govori najmanj po pol ure. Ta čas pač neka firma neprizadeto odšteva sekunde in piše zajeten račun, saj nima srca. Ko babica ugasne mobitel, si glavo pokrije še z rjuho. Pod njo mogoče joka, mogoče moli. Tudi to bi bilo mogoče, da je tistikrat pripovedovala pravljico ta zadnjo bart. Veliko govorimo o medgeneracijskem sodelovanju. Kako čudno smo podivjali v plevelno rast, da se moramo znova učiti medrodovnega življenja. Stari starši so dandanes zaklad, a najbolj zato, ker jih njihovi otroci lahko porabijo za varovanje. Zaupajo jim, da so pri njih otroci v najboljših rokah. Ko se je domiselnemu prvošolcu pouk končal nepričakovano zgodaj, se je »šel varovat« kar k sosedovi babici, je kasneje razložil svojim staršem. Kaj jim je povedal ded, se vedo spominjati mnogi znani ljudje. Na čigavih kolenih so jezdili konjička, za katero krilo so se skrili pred neznancem. Ne poznam primerov, da bi bili kdaj nekoč osiroteli otroci sprejeti v takó imenovano sirotišnico, če so imeli koga od sorodnikov. Danes za pomoči potrebne otroke skrbijo današnje institucije. Mi je pa nekoč z družinskim trpljenjem tepeni učenec dejal, da bo naredil vse, samo da njegovim otrokom ne bo treba skozi kake ustanove.
Kolega mi je pripovedoval o znanki, ki se je vrnila iz obiska ZDA. Rad je prisluhnil njenim vtisom s potovanja, najbolj pa ga je ganila pripoved o dveh prijateljih, zakoncih, od katerih ima vsak svojega psihiatra. Ne zato, ker bi bila psihiatrična bolnika, ampak preprosto zato, ker imata občasno zakonske težave – kot pač prihajajo povsod, kjer ljudje živijo skupaj – in čutita potrebo, da bi se o tem z nekom pogovarjala. Med svojimi prijatelji pa nimata nikogar, ki bi ju bil pripravljen poslušati. Med ljudmi, ki jih poznata, ni nikogar, ki bi še bil pripravljen poslušati druge. Nič drugega ne potrebujeta – samo nekoga, ki bi ju poslušal. Zamislila sem se nad to pripovedjo. Koliko laže bi nam bilo, če bi znali drug drugemu prisluhniti, če bi lahko drug drugemu čisto preprosto spregovorili o tem, kaj nas teži, česa se veselimo, kaj nam v življenju nekaj pomeni. Za takšno poslušanje niso potrebni strokovnjaki, psihiatri in psihologi, ampak ljudje, ki so pripravljeni, da sami utihnejo in pustijo govoriti drugega ter mu pri tem pazljivo prisluhnejo. Ob tem se spomnim na preprosto deklico Momo, ki je to znala. Michael Ende je o njej napisal takole: »Momo je znala poslušati tako, da so neumneže brž obšle zelo pametne misli. Pa ne zato, ker bi ona kaj takega rekla ali vprašala, kar bi drugega spametovalo, ne, samo sedela je in kratko in malo poslušala kar se da pazljivo in z velikim zanimanjem. Pri tem je gledala v sogovornika s svojimi velikimi in temnimi očmi in prizadeti je začutil, kako so se mu nenadoma porodile misli, ki jih ni nikoli slutil, da tičijo v njem.« Tako naj bi prisluhnili drug drugemu v naših družinah, na delovnih mestih, v šoli – povsod tam, kjer se srečujemo. In v našem življenju bi bilo potem verjetno več sonca.
Drage poslušalke, spoštovani poslušalci! Današnji dan bo pred TV sprejemnike privabil veliko množico športnih navdušencev. Evropsko prvenstvo v nogometu se približuje svojemu vrhuncu in danes zvečer se bo odločilo katero moštvo je najboljše v Evropi. Doseči finale je cilj, ki si ga je zadalo vsako moštvo, ki je sodelovalo na tem turnirju. Za ta cilj so nogometaši trdno garali, se pripravljali, se odrekali marsičemu ter vložili mnogo truda in potú. Dejstvo pa je, da je finale rezervirano samo za dve ekipi, tisti, ki sta najboljši, saj sta na svoji poti h cilju uspeli premagali vse ovire in prepreke. O podobnem boju in tekmovanju govori tudi apostol Pavel. Prispodobo je vzel iz antičnega tekmovanja v teku, prenesel pa ga je na versko življenje. V 1 Kor 9, 23-25 piše: »Vse delam zaradi evangelija, da bi bil tudi sam deležen njegovih obljub. 24 Mar ne veste, da tisti, ki tečejo na tekališču, res vsi tečejo, da pa le eden dobi nagrado? Tako tecite, da jo boste dosegli. 25 Vsak tekmovalec pa se vsemu odreče, ôni, da prejmejo venec, ki ovene, mi pa nevenljivega.« Pavel se je po osebnem doživetju, ki ga je močno pretreslo, iz preganjalca kristjanov prelevil v apostola. V prebranem odlomku spodbuja kristjane v Korintu, da sledijo njegovemu zgledu. Tako kot se športnik trudi, da bi zmagal in dobil nagrado, ki pa je časovno omejena, saj se z novimi igrami vse začenja od začetka, tako naj se kristjan zavzema, da bi dobil nagrado, ki jo je Bog pripravil svojim sledilcem. Z razliko od športne nagrade pa Božja ni časovno omejena, temveč velja za vse večne čase. Ker se naše življenje z vsakim dnem bolj in bolj približuje svojemu finalu, to je smrti, se splača truditi za nagrado, katere veljava ne poteče. Pavel nas spodbuja, da se prepustimo sporočilu evangelija in tako postanemo deležni nagrade, ki je večna in neminljiva.
Slovenijo je pretresla nova družinska tragedija. Smrt drobnega bitjeca, ki je lahko le nemočno prenašalo udarce odraslih, dokler njegovo telo ni moglo več zaman klicati po pomoči strokovnih služb in predvsem po materini ljubezni. Presunjenost je v meni dosegla tako stopnjo, da sem ponoči čutila krike nemočnega otroka in zrla njegove roke, kako moledujejo, naj se trpljenje neha. Čutim svojo krivdo, ker soustvarjam družbo, v kateri sploh obstaja možnost, da se najgloblja starševska čustva sprevržejo v neobvladljivo nasilje. Zdim se kriva, ker nisem premogla v življenju take moči javnih besed, da bi z njimi lahko ljudi od izbruhov jeze, besa in sovraštva prepeljala v varne pristane duševnega miru in samoobvladovanja. Čutim se kriva, ker ne opravljam svojega pedagoškega poklica, s katerim bi otroke od najmlajših trenutkov popeljala na pot spoznanja, kako v odraslih letih najti temeljni smisel človeškega življenja v sobivanju z drugim in za drugega. Strokovne službe, ki so za to, da bi že v kali preprečile take deviacije v družbi, celo plačane, pa se znova ne čutijo čisto nič krive. Pretresenim državljanom so takoj začele zatrjevati, da za nasilje niso vedeli, da ga ni bilo moč prepoznati, da so storili vse, kar so lahko. Kaj se bo moralo še zgoditi, da bomo slovenski starši končno na glas dejali: »Dovolj je, kar delate s slovenskimi otroki v imenu stroke! Dovolj našega vsakodnevnega strahu, da bodo naši otroci – spet v imenu stroke – v primeru nenadne smrti obeh staršev raje dodeljeni neznanim rejnikom kakor tistim, ki bi jih izbrali mi sami.« Vsi socialni delavci od vzhoda do zahoda naše dežele, vsi učitelji od njenega severa do juga, vsi politiki, ki so in ki trenutno soustvarjajo našo družbeno realnost, bi se morali ob takšnem dogodku čutiti krive – krive, ker očitno v svojem vsakodnevnem poklicu delajo nekaj hudo narobe, da se med nami, v naši družbi taka nedoumljiva brutalnost nad drobnim, nemočnim bitjecem v odraslem človeku sploh lahko razvije. Danes, v imenu staršev in v imenu otrok vas prosim, imejte vest, imejte sočutje do slehernega bitja, pridobite znova občutek zmotljivosti, zazrite se v svoje slabosti in jih poskušajte popraviti.
K sreči sem s kolesom hitro iz mesta in v nekaj minutah sredi kmečkega življenja. V teh poletnih dneh se je začela žetev. Ječmen je povesil klasje in čaka, da ga bodo pospravili. Včeraj sem videl prvi kombajn, za katerim se je pošteno kadilo. Nehote se mi je postavilo vprašanje: kdo izmed mojih dijakov bi hotel delati v tej vročini in tem prahu? Letos so imeli maturantje za maturo Tolstojev roman Ano Karenino. Pisatelj naj bi upodobil samega sebe v junaku Levinu, kmečkem plemiču, ki ne ve, kaj bi bil, ali kmet ali aristokrat. Dan pred pisno nalogo sem jim prinesel besedilo, kjer Levin končno ugotovi, kdo res živi pristno in pošteno. Odlomek opisuje njegovo delo skupaj s preprostimi kmeti pri mlačvi žita. Ob živem opisu trdega, a koristnega dela se Levinu končno razodene, kaj je odgovor na njegovo mučno iskanje pravega življenja. Pri pouku filozofije sem želel povezati literarno delo in spraševanje o dobrem življenju v duhu grškega misleca Aristotela. Morali smo se ustaviti že pri osnovnih pojmih, ki jih pisatelj uporabi. Kar nekaj jih ni vedelo, kaj so pleve. Potem sem sklepal, da bodo težko razumeli tudi, kaj pomeni ločevati pleve od zrn. Ugotovili smo tudi, da si težko predstavljajo, za kaj se je uporabljal cepec in kaj pomeni mlatiti prazno slamo. Namesto filozofije sem imel kmečke nasvete. Pri tem mi je k sreči pomagalo nekaj dijakov. Vseeno sem se vprašal, kako so lahko razumeli delo, o katerem bodo naslednji dan pisali zrelostni preizkus, če ne razumejo kopico besed. Kdo bi mi rekel, da jim tega tako in tako ni treba, in prav na to sem se spomnil, ko sem se peljal mimo kombajna. Ne bi želel odpirati kakšnega vzdihovanja po starih časih. Kot učitelj pa se moram vprašati, kje bodo mladi kot nekoč Levin lahko dobili odgovor, kaj je dobro življenje. Je dobro življenje res le v sterilno klimatizirani sobi, kjer lahko vzameš iz hladilnika kadarkoli in karkoli in se udobno pogovarjaš z vsakim, ki ga imaš na svojem telefonu? Ko sem, res od daleč, opazoval žetev v poletnem popoldnevu, se mi je, podobno kot junaku iz roma, utrnila misel, da v prahu in znoju veliko bolj čutimo življenje in v srbečem zajedanju plev lažje najdemo pot do pravega zadovoljstva. Vsem želim, da bi se ne bali takih ali drugačnih plev, ki nam pridejo do kože, in vsega prahu, ki se bo morda prikradel v naše življenje. Verjamem, da je v takih trenutkih vsak naš odgovor po temelju in smislu življenja bolj tehten in pristen.
Seneka, rimski stoiški filozof iz 1. stoletja, je verjel, da v svetu ni naključja, pač pa vsemu vlada usoda, višja sila oziroma božja previdnost, ki uravnava vse dogodke in jih vodi v skladu z razumom. Človek na potek dogodkov ne more vplivati, ker niso odvisni od njega, ampak so že vnaprej določeni; pač pa lahko vpliva na to, kako se bo na to odzval. Seneka in ostali stoiki so verjeli, da je idealno stanje človeka nevznemirjenost oziroma stanje umirjenega duha, to pa nastopi, ko ne dopustimo, da bi nas dogodki čustveno pretresli. Da bi dosegli in ohranili to stanje, je pomembno, da imamo vselej pred očmi delovanje nepredvidljive usode. Rimljani so jo zato upodabljali kot žensko, ki je v eni roki držala rog izobilja, v drugi pa ladijsko krmilo: rog je ponazarjal njeno sposobnost, da izpolnjuje želje in deli ljudem blagostanje, krmilo pa je opozarjalo na njeno moč, da preusmerja človeško usodo. V enem trenutku je lahko človeka zasula z darili in naklonjenostjo, takoj naslednji trenutek pa mu je lahko vse to vzela in ga pahnila v nesrečo. Stoiki so poudarjali zlasti to nenadno spremenljivost usode in ljudi opozarjali, naj bodo vselej pripravljeni na njene preobrate. Človek je namreč izredno občutljiv in ranljiv, je »kot posoda, ki se razbije ob najmanjšem tresljaju, ob najmanjšem udarcu.« Poleg tega je človek vedno odvisen od tuje pomoči in na milost ali nemilost prepuščen delovanju usode. Da bi se izognili trpljenju, se moramo tako s pomočjo filozofije pripravljati na nesreče, ki nas lahko doletijo, ob tem pa se zavedati, da v prihodnosti ni nič gotovega. Seneka v tolažbi matere, ki je izgubila sina, zato pravi: »Niti za nocojšnjo noč ti ni nič obljubljenega – ne, predolg odlog sem si izgovoril – niti za sedanjo uro ti ni nič obljubljenega«. Ali kakor je zapisal v nekem drugem premišljevanju: »Karkoli smo zgradili v dolgi vrsti let, /…/ je lahko v enem dnevu raztreseno in razdejano. Ne, tisti, ki je rekel »dan«, je nesreči določil prevelik odlok – ura ali zgolj trenutek povsem zadostujeta, da padejo cesarstva. /…/ Z vsem je treba računati, vse je treba pričakovati.« Modrec zato ničesar ne jemlje za samoumevno in se zaveda, da se lahko njegov položaj v trenutku spremeni. Ker pa se na to miselno pripravlja, bo lahko spremembe usode sprejel mirno in se tako izognil prevelikemu trpljenju.
Ko pomislimo na besedo mir danes običajno pomislimo na odsotnost vojne, oboroženih konfliktov, terorizma. Pomislimo na vse tiste ljudi, ki trpijo zaradi vojskovanj, na vse, ki dneve ter noči preživijo v pomanjkanju, strahu in človeka nevrednih razmerah. Pa vendar je mir še veliko več kot odsotnost vojne, je čas blagostanja. Judje za mir poznajo izraz shalom, podobno Arabci salam, kar tudi voščijo v pozdravu. S tem želijo sogovorniku blagoslova, urejenih odnosov, konec krivičnih razmerij in še več. Pri vsaki nedeljski maši nas duhovnik ali kdo drug povabi k pozdravu miru, k rokovanju, ob katerem drug drugemu zaželimo mir in si ponudimo zavezanost za mir. Z rokovanjem pokažemo, da prihajamo neoboroženi, brez skritega orožja, z rokovanjem pa hkrati pletemo mrežo odnosov, po katerem se lahko pretaka mir. Zgodba govori o puščavnikih, ki so se naselili v bližino potoka. Vsak si je postavil svojo kolibo in svoje dni preživljal v tišini, meditaciji in postu. Vsak puščavnik je bil poglobljen vase in je klical Boga, naj bo z njim. In zgodba nadaljuje, da jih je Bog hotel obiskati, a ni našel poti do puščavnikov. Vse, kar je bilo v puščavi videti, so bili njihove kolibe, majhne kot pike, pa še precej stran druga od druge so bile. Nekega dne pa je eden izmed puščavnikov moral do soseda, ker je nekaj potreboval. Na tleh je v pesku ostala sled. Drugi puščavnik mu je vrnil obisk in sled se je še poglobila. Tudi drugi puščavniki so se začeli obiskovati. To se je dogajalo vedno pogosteje. Nekega dne se je Bog, ko so ga puščavniki zopet klicali v svojih molitvah, sklonil na zemljo in videl mrežo poti, ki so povezovale kolibe puščavnikov. Tedaj je vzkliknil: »Zdaj pa lahko pridem. Zdaj vidim pot, po kateri jih lahko obiščem.« Pot miru se utrjuje preko naših medsebojnih odnosov. Blagoslov miru lahko pride tam, kjer je zanj odprta pot. Pot pa odpiramo z vsakodnevnimi odnosi, ki pa ne izključujejo konflikta, marveč zavezanost, da smo tudi konflikte pripravljeni razrešiti. Kdaj je dovolj že majhen korak, ki pusti majhno sled – za naslednjega potnika.
Neveljaven email naslov